КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
              
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
22 грудня 2022 року                                                                                     м. Київ
                                                                                                           
Справа № 754/13243/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/9512/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.
суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Таран Н.Г., 13 липня 2022 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів, визнання договору позики недійсним,
 
В С Т А Н О В И В
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики №3992231 від 27 грудня 2020 року, що був укладений нею з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ознайомившись зі змістом вказаного договору, вважає  що вказаний договір укладений в неналежній формі, так як вона його не підписувала і з його умовами в належній формі ознайомлене не була. Так, відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладеного договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, при цьому відповідачем був застосований порядок акцептування пропозиції - укласти договір в електронній формі, із застосуванням одноразового паролю-ідентифікатора, що не відповідає положенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію». Позивач стверджувала, що їй, як споживачу, не була надана інформація щодо умов договору, в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість отриманого кредиту, відсутнє будь-яке письмове підтвердження ознайомлення її з усіма умовами договору в тому числі щодо нарахування відсотків і штрафів. Проте позивачу, як позичальнику, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не виконав встановлені імперативні вимоги вказаного Закону та не надав позивачу відомості, які потрібні при укладені кредитного договору. Тому, позивач вважала, що вищенаведені дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, за нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний правочин є недійсним.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів, визнання договору позики недійсним - задоволено.
Визнано недійсним договір позики № 3992231 від 27 грудня 2020 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та    ОСОБА_1 .
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.
Рішення суду мотивоване належністю, допустимістю, достовірністю кожного доказу, обґрунтованістю позову щодо визнання недійсним договору позики.
 
Не погодилось із вказаним судовим рішенням ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», представником товариство подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Представник відповідача вказує на те, що 27 грудня 2020 року позичальником було підписано (акцептовано) оферту, чим остання засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти.
Зазначає, що оспорюваний кредитний договір є електронним договором, який було підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та який, згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору укладеного у письмовій формі.
Зазначає, що позивачем не було надано суду доказів, що під час укладення спірного договору вона не була ознайомлена з усіма його умовами, передбаченими законом.
Посилання позивача на порушення ч.ч.2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі є таким, що не відноситься до даного виду договору, так як відповідно до ч.1 ст. 13 зазначеного закону положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються - фінансових послуг.
Крім того, позивач вказує на нечесну підприємницьку практику з боку відповідача, яка виражена у ненаданні або наданні у нечіткій, незрозумілій або двозначній формі інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору щодо укладення договору. Проте, зазначає, що до вищезазначених договірних відносин сторін договору  в контексті інформування споживача про умови та порядок діяльності відповідача застосовуються положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідно до якого фінансова установа зобов`язана розкривати клієнтам визначену законодавством інформацію про умови та порядок її діяльності, що розміщується у місці надання послуг або на власному сайті. Відповідачем були виконані всі вимоги щодо розкриття визначеної законодавством інформації шляхом доступного розміщення такої інформації на власному сайті.
Вказує, що в оскаржуваному рішенні, суд фактично переклав тягар доказування на відповідача, адже позивач нічим не підтвердила свої вимоги до відповідача.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.  
 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом направлення судового повідомлення на електронну пошту, що в силу ст.ст. 128,130 ЦПК України, є належним повідомленням. 
Відповідач у листі від 21 грудня 2022 року, направленому на електронну адресу суду, просив розглянути справу за відсутності їх представника.
Позивач та треті особи причини своєї неявки суду не повідомили.
Тому, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи. 
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.
 
Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено договір позики № 3992231 від 27 грудня 2020 року, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 6000,00 грн, строк, на який надається позика - 30 днів, дата повернення позики (останній день) - 26 січня 2021 року, розмір процентів акційних в день - 0,49%, базова процентна ставка у день - 1,99%, процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,70%. В договорі позивач зазначила номер власної облікової картки платника податків, номер паспорту, адресу проживання, адресу електронної пошти, номер мобільного телефону та номер карткового рахунку у банку. В договрі також вказно, що він підписаний електронним підписом - одноразовим ідентифікатором 55CHuPUOxL/а.с.32/.
З наданих ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» документів, а саме: паспорту кредиту та правил надання грошових коштів у позику, затверджених 14 серпня 2020 року вбачається наданий обсяг інформації про умови кредитування /а.с.33-44/.
 
За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У силу ч. 1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч. 1 ст.1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2 ст.1055 ЦК України).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України).
 
У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною 5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних.
 
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд  у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц навів наступні правові висновки у аналогічних правовідносинах.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв'язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.  
Верховний Суд  в постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20 вказав на те, що договір про надання фінансового кредиту підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
У Постанові від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20 Верховний Суд визнав доводи заявника про те, що суд не встановив всі фактичні обставини справи, а відповідач не довів, що телефон, на який надіслано одноразовий пароль-ідентифікатор належить позивачу, такими що на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують обов'язку позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, що є його процесуальним обов'язком у силу ст.ст.12, 81 ЦПК України.
У Постанові від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20 Верховний Суд вказав на те, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У цій справі Верховний Суд погодився з тим, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору у зв'язку з недоведеністю позивачкою порушення її прав при укладенні договору. Також позивачкою не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, та перерахування кредитних коштів не на її рахунок.
 
З наведених обставин справи вбачається, що 27 грудня 2020 року між сторонами  було укладено договір позики № 3992231 в електронній формі, який містить всі істотні умови кредитування, зокрема в ньому визначені дані сторін в тому числі і персональні дані позивача, сума і строк кредитування, визначена процентна ставка в межах строку кредитування і поза межами цього строку. В позовних вимогах позивач вказує, що не підписувала договір електронним цифровим підписом. Натомість електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора, як про те вказано в оспорюваному договорі. Позивачем не надано належних доказів, що номер телефону, на який надіслано одноразовий пароль-ідентифікатор не належить позивачу, вказане не спростовує обов'язку позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що є її процесуальним обов'язком у силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Також не доведені обставини укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, та перерахування кредитних коштів не на її рахунок. Позивачем не надано, відповідно, в матеріалах справи відсутні докази того, що карта, на яку  перераховувалися отримані у кредит кошти, їй не належить, а її твердження наведене в позовній заяві про те, що все одержане за недійсним договором підлягає поверненню свідчить про отримання нею кредитних коштів. Разом з тим, питання наявності заборгованості за вказаним договором не становить предмет даного розгляду.
Позивач стверджувала, що їй, як споживачу, не була надана інформація щодо умов договору, в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість отриманого кредиту, відсутнє будь-яке письмове підтвердження ознайомлення її з усіма умовами договору в тому числі щодо нарахування відсотків і штрафів. Однак укладений між сторонами договір містить визначення суми і строку кредитування, визначена процентна ставка в межах строку кредитування і поза межами цього строку.
Посилання позивача на наявність нечесної підприємницької практики відповідача ґрунтуються на обставинах наведених вище, які не знайшли свого підтвердження.
Оскільки процесуальний обов`язок надати докази реалізуються у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.
У зв`язку з цим апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення її прав при укладенні договору. Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Суд першої інстанції не повно розглянув позовну заяву, надав невірну  правову оцінку доводам позивача, неналежно оцінив належність, допустимість, достовірність доказів у справі, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
 
В порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору понесені відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою  в розмірі 1362,00 грн /а.с.91/ підлягають компенсації за рахунок позивача.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» - задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва  від 13 липня 2022 року - скасувати та постановити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів, визнання договору позики недійсним - залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (01010, м. Київ, площа Арсенальна, буд.1-Б; ЄДРПОУ 39861924) судовий збір в розмірі 1362,00 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

 
Повний текст постанови складений 27 грудня 2022 року.