ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2501/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/2177/23	Головуючий у 1-й інстанції Алтухова  О.С.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Пилипчук Л. І., Прядкіної О. В., 
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року у складі судді Алтухової А. С.
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У липні 2015 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилаючись на факт прострочення боржника  ОСОБА_1 за кредитним договором № PLXRRX14430394 від 18.01.2008 та наявність заборгованості, яка виникла станом на 22.04.2015 у сумі 72 170,81 грн і складається із: заборгованості за кредитом – 4 880,67 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом – 1 032,58 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом – 5 184,00 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 57 160,66 грн, а також штрафи: штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 3412,90 грн, просив про стягнення з  ОСОБА_1  вказаної суми з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат. 
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № PLXRRX14430394 від 18.01.2008 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, проте, своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10 серпня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено повністю.
Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2022 року заочне рішення цього суду від 10 серпня 2015 року скасоване, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
За результатами розгляду рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю такого, що набрало законної сили, судового рішення в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № PLXRRX14430394 від 18.01.2008, яка складається з 4 880,67 грн заборгованості за кредитом, 1 032,58 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 5 184 грн заборгованості за комісією за користування кредитом та 500 грн штрафу (фіксована частина), 3 412,90 грн штрафу - процентна складова і в цій частині справа підлягає закриттю. Питання щодо стягнення пені в розмірі 51 886,21 грн було предметом розгляду у 2011 році, з яких судом було стягнено 2 000 грн, а нарахування пені в розмірі 57 160,66 грн за межами строку дії договору є безпідставним. Крім того, заява позичальника не містить умов щодо обов`язку платити пеню у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, та її розміру.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що в заяві від 18.01.2008 відповідач особистим підписом погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею і Банком договір про надання банківських послуг, а відсутність підпису боржника на Тарифах, Умовах і Правилах не свідчить про неукладеність договору.
Вказує, що на підставі вказаної заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт, в подальшому карта була перевипущена та відповідач отримала нові карти з продовженим строком дії.
Зазначає, що після отримання перевипущених карток відповідач здійснила дії щодо проведення їх активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти. 
Вказує, що у виписці про рух коштів чітко прослідковується, що відповідач знімала кошти через банкомат, розраховувалася кредитною карткою за покупки в торгових точках, поповнювала карту через термінали самообслуговування, частково погашала заборгованість та інше, що підтверджує факт отримання кредитних карт та їх використання, оскільки проведення вказаних операцій неможливе без наявності картки.
Банківська виписка має статус первинного документу, а тому Банком надано саме первинні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів. Надані виписка та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі і в повній мірі відповідають вимогам статей 76-80 ЦПК України.
При цьому вважає, що не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, оскільки у справі, що переглядається, договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про згоду з усіма умовами цього договору. Крім того, відповідачем не оспорений факт сплати нею платежів на погашення відсотків, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Наголошує, що сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, зокрема і відсоткова ставка за користування кредитом, на що суд не звернув належної уваги та дійшов протилежного висновку.
Вказує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків, про що відповідач була ознайомлена при укладенні договору та підтвердила свою згоду з вказаними умовами кредитування підписом в анкеті-заяві.
Також, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, вказував, що в разі незгоди суду із розрахунком заборгованості, він повинен був надати свій розрахунок, що не було зроблено судом першої інстанції, а тому, на думку апелянта, суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема, від здійснення правосуддя.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України. 
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України). 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що 18 січня 2008 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету позичальника, у якій своїм підписом підтвердила, що ця Заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» Стандарт) (далі - Умови) та Тарифами складають між нею та Банком кредитно-заставний договір.
У анкеті позичальника зазначено, що банк надає відповідачу строковий кредит у сумі 12 000 грн на строк 24 місяці з 18.01.2008 по 18.01.2010 включно з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 288 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 000 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені у Заяві та Умовах строки. 
Відсоткова ставка за кредитом може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках, передбачених умовами.
За порушення зобов`язань із погашення кредиту відповідач зобов`язалася сплатити Банку пеню, розмір якої зазначений у пункту 5.1 Умов - в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день його прострочки. Відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, а за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань передбачених договором - сплатити штраф у розмірі 500,00 гривень + 5% від суми заборгованості (п. 5.3).
Для виконання зобов`язань банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.
Товар позичальника, інформація про який визначена у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до Заяви позичальника, є предметом застави. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується предметом застави, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 20 491,68 грн.
Також за вказаною анкетою позичальника ОСОБА_1 було видано кредитну картку № НОМЕР_2 із встановленим кредитним лімітом в сумі 0 грн. та базовою процентною ставкою за кредитом - 3% на місць на залишок заборгованості та її підписом засвідчено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, та Тарифами становлять між нею та банком Договір про надання банківських послуг.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № PLXRRX14430394 від 18.01.2008, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 22.04.2015 заборгованість за кредитом становила 72 170,81 грн. та складалася із: заборгованості за кредитом - 4 880,67 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 032,58 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом - 5 184,00 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 57 160,66 грн, а також штрафи: штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) 3 412,90 грн
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у 2011 році ПАТ КБ «Приватбанк» вже звертався до суду із позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором № PLXRRX14430394 від 18.01.2008, яка виникла станом на 01.03.2011, та просив стягнути 72 153,62 грн заборгованості, з яких 10 138,75 грн - заборгованість по кредиту, 1 032,58 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 184 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 51 886,21 грн - пеня за несвоєчасність виконання умов договору, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 3 412,08 грн - штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2011 року у справі № 2-1373/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вказану заборгованість зі зменшенням розміру пені з 51 886,21 грн до 2 000 грн, а всього стягнуто 22 267,41 грн. 
Дане рішення суду набрало законної сили 09.12.2011 та на його виконання 02.02.2012 було видано виконавчий лист.
Постановою державного виконавця Лубенського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) закінчено виконавче провадження № 33039089 з примусового виконання вказаного рішення суду на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).
Таким чином, повторне стягнення судом такої заборгованості суперечить нормам матеріального та процесуального права і відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.
Оскільки строк кредитного договору № PLXRRX14430394 від 18.01.2008 закінчився 18.01.2010, за межами дії договору інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального і матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
По справі встановлено, що за умовами кредитного договору № PLXRRX14430394 від 18.01.2008 ОСОБА_1 зобов`язувалась щомісячно погашати заборгованість за кредитом у період з 10 по 15 число кожного місяця шляхом внесення грошових коштів (щомісячного платежу) в сумі 853,82 грн у погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат та повністю повернути суму кредиту, відсотків та винагороди до 18.01.2010 включно. 
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За вказаних обставин, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з наявністю рішення, яке набрало законної сили та яким вже стягнуто заборгованість за тілом кредиту, процентами, комісії та штрафів, нарахованих в межах строку кредитування. Після закінчення строку кредитування, з 19.01.2010 права позивача забезпечено частиною другої статті 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Проте, таких вимог позивачем по справі не заявлялось та відповідних обставин судом не встановлювалось, а нарахування пені за порушення строків повернення кредиту після закінчення визначеного сторонами строку кредитування є безпідставним.
Доводи апеляційної скарги щодо права позивача на стягнення процентів та неустойки (штрафу, пені) на підставі Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), як невід`ємної частини спірного договору, не ґрунтуються на законі та встановлених фактичних обставинах справи.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За правилами статті 634 ЦК України договір може укладатись шляхом приєднання однієї із сторін договору до запропонованого договору в цілому, умови якого встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. 
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18) вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Проте, в матеріалах справи відсутні докази про те, що саме з наданими позивачем Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») була ознайомлена відповідач ОСОБА_1 та погодилася з ними, підписуючи відповідну заяву позичальника від 15.01.2008, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків і неустойки (пені, штрафів) після закінчення строку кредитування. У самій анкеті-заяві від 15.01.2008 відсутні умови договору щодо права Банка нараховувати проценти, штрафи та пеню після закінчення строку надання кредиту.
Саме на відсутність погодженого між сторонами розміру пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором та інших штрафних санкцій і втрату позивачем права нараховувати штрафні санкції після закінчення строку кредитування, а також наявність виконаного нею судового рішення про стягнення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, штрафів та пені за договором посилалась відповідач ОСОБА_1 у своїй заяві про перегляд заочного рішення, що спростовує доводи апеляційної скарги представника позивача щодо неправильного застосування судом правових висновків Великої Палати Верховного Суду.
Посилання апелянта на розрахунок заборгованості за договором № PLXRRX14430394 від 18.01.2008, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 22.04.2015, як доказ використання відповідачем кредитних коштів після закінчення строку кредитування (що не охоплені судовим рішенням у справі № 2-1373/11) є безпідставними, оскільки таких обставин даний документ не підтверджує. Інших доказів у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачем по справі не надано і суду таких обставин не доведено. 
Вирішуючи справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, з достатньою повнотою встановив фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, тому колегія суддів апеляційного суду залишає апеляційну скаргу представника позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя                                                 С. Б. Бутенко
Судді                                                                 Л. І. Пилипчук

                                                                       О. В. Прядкіна