КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/36779/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1898/2023 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
21 лютого 2023 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,
за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Токовенка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року у складі судді Фролової І.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд із у якому просила визнати Договір міни, укладений 20.10.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу; перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за вказаним Договором купівлі-продажу та вирішити питання судових витрат.
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власницею 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 1/3 частини квартири, посвідченого 13.12.2002 приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12579.
 
Друга частина 1/3 вищезазначеної квартири належить її чоловіку, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.01.1994 року за № НОМЕР_1 .
 
Ще 1/3 частина даної квартири належала ОСОБА_2 , згідно договору дарування частини квартири, посвідченого 27.10.2007, приватним нотаріусом КМНО Ткаченком С.В., зареєстрованого за № 2876.
 
 Наприкінці вересня 2020 року, ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку даної квартири, на яку заявниця у відповідь запропонувала надати їм з чоловіком письмові пропозиції щодо цінової вартості та умов придбання зазначеної частки відповідно до норм чинного законодавства. Однак пізніше позивачці стало відомо, що ОСОБА_2 продала свою 1/3 частки спірної квартири, вартістю у 637 572 грн, та оформила договір міни від 20 жовтня 2020 року, та обміняла на належний йому ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю у 27 544 грн, з доплатою у 610 028 грн. Позивачка вважає, що даний договір міни не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою приховати інший правочин, отже, є удаваним правочином, а саме, вчинений для приховання договору купівлі-продажу, а права покупця за даним договором повинні перейти до позивачки.
 
Письмових заяв про наміри обміняти чи продати свою частку квартири ОСОБА_2 не направляла жодному співвласнику.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.
 
В апеляційній скарзі адвокат Токовенко О.В. в інтересах ОСОБА_1  посилаючись на порушення норм процесуального права, не правильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
За змістом вказано, судом першої інстанції не було застосовано ст. 715 ЦК України з якої убачається, що договором міни може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості, що говорить про еквівалентність (рівноцінність) товарів, які обмінюються за договором міни. Проте, ОСОБА_2 при здійсненні обміну своєї частки у праві спільної часткової власності, вартість якої відповідно до Звіту про оцінку майна від 18 жовтня 2020 року, зробленого ТОВ «СТОЛИЦЯ-ГРУП», становить 637 572 грн, отримала 610 028 грн. доплати, що дорівнює 96% від вартості обмінюваної частки.
 
Вказано, що в ході судового засідання ОСОБА_2 підтвердила, що мала намір продати свою частку, але потім передумала та їй терміново знадобився ноутбук, тому вона вирішила обміняти на нього свою частку та отримати доплату у розмірі 610 028 грн. Вказані обставини підтверджують той факт, що Відповідачка 1 мала на своїй меті здійснити саме продаж належної їй частки у праві спільної часткової власності, тобто, отримати саме грошові кошти, але, щоб не отримувати згоду на це від інших співвласників, вирішила «замаскувати» продаж частки міною.
 
Зазначено, що  ОСОБА_3 не отримав та не міг при здійсненні вказаного договору міни отримати у свою власність 1/3 частину квартири (як це вказано в Договорі), оскільки така «частина» є часткою у праві спільної часткової власності (майнові права), яка не виділена в натурі, та між співвласниками не укладено нотаріально посвідченої згоди щодо володіння та користування спільним майном. Тобто, за вказаним договором міни фактично були передані майнові права на 1/3 частку у праві спільній частковій власності, а не саме майно в натурі.
 
Крім того, вказані дії ОСОБА_3 щодо придбання частки у спільній частковій власності, та намагання проживання з іншими співвласниками, сімейною парою, серед яких, третя особа 1 хворіє на хворобу Паркінсона, призводить до порушення прав, свобод, гідності, моральних засад інших співвласників, та є недопустимим в розумінні норм частини 2 та частини 5 статті 319 Цивільного кодексу України.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гайдак О.В. в інтересах ОСОБА_2 вважає рішення районного суду таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга з огляду на її необґрунтованість залишенню без задоволення.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що ОСОБА_1 маніпулює фактами та перекручує зміст судового рішення.
 
Приватний нотаріус КМНО Буглак О.Г. в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час якого, судом повідомлялася у встановленому законом порядку (а.с. 55 т.3) до суду подала клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 56-57 т.3), у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.
 
Колегія суддів, заслухавши, ОСОБА_1 її представника адвоката Токовенка О.В., третю особу ОСОБА_4 , які підтримали та просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_6 , представника ОСОБА_2 адвоката Гайдака О.В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власницею 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування 1/3 частини квартири, посвідченого 13 грудня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12579 (а.с. 11 т.1).
 
Друга частина 1/3 вищезазначеної квартири належить чоловіку позивачки, ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1994 року за № 3815 (а.с. 12 т.1).
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ще 1/3 частина спірної квартири належала ОСОБА_2 , згідно Договору дарування частини квартири, посвідченого 27 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С.В., зареєстрованого за № 2876 (а.с.13-14 т.1).
 
20 жовтня 2020 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буглак О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 6244, відповідно до якого ОСОБА_2 продала свою 1/3 частки спірної квартири, вартістю у 637 572 грн, та обміняла на належний ОСОБА_3 ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю у 27 544 грн, з доплатою у 610 028 грн (а.с.15 т.1).
 
Вартість ноутбука ASUS ROG Strix Gl5 G512LI-HN була прописана, відповідно до договору міни, у 27 544 грн; вартість частки, відповідно до договору міни, була означена 610 028 грн, що згідно звіту про оцінку майна від 18 жовтня 2020 року, зробленого ТОВ "СТОЛИЦЯ-ГРУП", еквівалентно 637 572 грн, та фактично є ціною вартості частки квартири.
 
Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості спірної квартири, складеного ФОП ОСОБА_7 станом на 29.10.2020 ринкова вартість 1/3 частини квартири скаладє 693 980 грн (а.с. 17 т.1)
Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що договір міни є удаваним правочином та укладений з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу.
 
Апеляційний суд вважає такий висновок суду обґрунтованим з наступних підстав.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Відповідно до умов ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.
 
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору міни, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
 
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
За правилами ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
 
Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним позивач має довести, факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.
 
Проте під час розгляду справи позивачем факт удаваності договору міни не доведений, адже доказів на підтвердження даної обставини матеріали справи не містять.
 
Доводи позивача фактично зводяться до того, що укладений договір міни від 20.10.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є удаваним правочином вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.
 
З досліджених судом фактичних обставин справи судом встановлено, що між відповідачами дійсно укладено договір міни, який за своєю суттю та правовою природою є договором міни з доплатою за товар більшої вартості.
 
З системного аналізу умов укладеного між відповідачами договору судом встановлено, що обмін спірної 1/3 частки квартири (яка належала ОСОБА_2 ), яку сторонами договору було оцінено в 637 572 грн останніми було обміняно на ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю у 27 544 грн, з доплатою у 610 028 грн, що дозволяється нормами статті 715 ЦК України.
 
Тобто сторони оспорюваного договору мали повне право, виходячи із положень цивільного законодавства щодо диспозитивності, та вимог ст. 715 ЦК України, включити у свій договір міни умови щодо обміну 1/3 частки у спірної квартири на товар, який включає як матеріальну складову (кошти, як речі визначені родовими ознаками, та власне вартість самого ноутбуку.
 
Та обставина, що ОСОБА_2 розпорядилася цим майном на свій розсуд свідчить лише про реалізацію власником права на розпорядження своїм майном.
 
Суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції враховує, що звертаючись з позовом про визнання спірного договору удаваним, позивач має довести яким нормам права суперечить укладений, на його переконання договір. (Постанова Верховного Суду від 20.02.2020 року у справі № 917/2060/17).
 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що за загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
 
Отже, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
 
За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. (Постанова Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 357/3132/15-ц)
 
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про недоведеність позивачем позовних вимог в частині визнання договору міни від 20.10.2020, удаваним.
 
Відмова суду у задоволенні основної позовної вимоги є підставою для відмови в задоволенні похідних позовних вимог. Отже, слід відмовити в задоволенні вимоги щодо переведення прав та обов`язків покупця.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що договір міни приховує фактично договір купівлі-продажу, так як відповідачці проводилась доплата до вартості частини квартири, не заслуговують на увагу, оскільки проведення доплати грошима не суперечить вимогам закону при укладанні договору міни. За договором міни у його сторін виникає взаємний двосторонній обов`язок, та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому компенсація різниці вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключно від волевиявлення сторін угоди.
 
За договором міни ОСОБА_6 сам виявив бажання доплатити різницю вартості майна між вартістю ноутбуку та визначеною сторонами - відповідачами вартості відчужуваного майна - житлової площі, що не суперечить вимогам ст. 715 ЦК України.
 
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
 
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Токовенка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1  залишити без завдолення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року залишити без змін.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення. 
 
Повне судове рішення складено 28 лютого 2023 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: