КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №754/19240/21                                                                                                Головуючий у І інстанції Таран Н.Г.
Провадження №22-ц/824/1248/2023                                                               Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах 
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
суддів:                                                       Писаної Т.О., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Лащевської Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2021 року  ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що між її бабуся ОСОБА_3 та її дідусь ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 1971 року. У них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_7 народилась донька, яка є позивачкою в даній справі - ОСОБА_2 .
Тобто ОСОБА_8 та ОСОБА_4 були рідними бабусею та дідусем позивачці ОСОБА_2 .
Під час подружнього життя, а саме 16 квітня 1999 року бабуся та дідусь позивачки купили квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , право власності на яку було зареєстровано за бабусею позивачки ОСОБА_8  
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_6 
07 квітня 2017 року бабуся позивача ОСОБА_8 уклала заповіт на все своє рухоме та не рухоме майно на свого сина відповідача ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивачки - ОСОБА_8 . 
На момент смерті ОСОБА_8 - дідусь ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав разом з бабусею, за адресою: АДРЕСА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дідусь позивачки - ОСОБА_4 
ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.
На момент її звернення, спадщина після смерті бабусі та дідуся була відкрита за заявою її дядька ОСОБА_1 . 
Позивачка зазначала, що кожен спадкоємець за законом у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Позивач є онукою спадкодавців, а тому спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батьку ОСОБА_6 як би він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки батько позивача ОСОБА_6 помер раніше аніж його батьки, то відповідно позивач має право на отримання спадщини яка б могла бути отримана її батьком. 
Оскільки титульним власником спадкового майна квартири АДРЕСА_1 є бабуся позивачки ОСОБА_8 однак її діду ОСОБА_10 належало право власності на частку квартири, оскільки квартира набута в період шлюбу з ОСОБА_8 , ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2022 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені нею по справі судові витрати зі сплати судового збору 4186,37 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості та ухвалено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що померлого ОСОБА_10 повністю влаштовувало, що спірна квартира оформлена на його дружину - ОСОБА_8 , а потім ця квартира перейде у власність сина їх сина- ОСОБА_1 . 
Крім того зазначає, що спадкування за правом представлення визначається як особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, а не як самостійна підстава чи вид спадкування. Лише за наявності певних умов, спадкоємці за правом представлення можуть бути закликані до спадкування. По-перше, лише у разі смерті спадкоємця за законом до відкриття спадщини його нащадки закликаються до спадкування. По-друге, цей спадкоємець за свого життя не має бути усунений від права на спадкування в установленому законом порядку. По-третє, має бути відсутній заповіт або визнаний недійсним у судовому порядку.
Проте, як зазначає сам позивач, 07 квітня 2017 року ОСОБА_8 уклала заповіт на все своє рухоме та не рухоме майно на ОСОБА_1 , спадкова справа відкрита у 15 Київській Державній нотаріальній конторі.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_5 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку наданого судом апеляційної інстанції на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Додатково у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що твердження ОСОБА_1 про те що, померлий спадкодавець ОСОБА_4 був обізнаний про наявність заповіту і його це влаштовувало не відповідає дійсності оскільки жодним чином не підтверджується належними доказами.
На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_4 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
ОСОБА_5 та його представник - адвокат Петренко А.С. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. 
Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Глухенький О.А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4  перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 1971 року. У них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_7 народилась донька, яка є позивачкою в даній справі - ОСОБА_2 .
Тобто ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - бабуся та дідусь позивачки ОСОБА_2 .
Під час подружнього життя, а саме 16 квітня 1999 року бабуся та дідусь позивачки набули право власності у шлюбі на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_8 . Дана обставина підтверджується матеріалами спадкових справ № 596/2020 та № 597/2020.
Батько позивачки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
07 квітня 2017 року бабуся позивача ОСОБА_8 склала заповіт на все своє рухоме та не рухоме майно на сина ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивачки - ОСОБА_8 . 
На момент смерті ОСОБА_8 -  її чоловік ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав разом з нею, за адресою: АДРЕСА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дідусь позивачки - ОСОБА_4 .
Позивачка у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На момент її звернення, спадщина після смерті бабусі та дідуся були відкриті за заявою ОСОБА_5 
17 вересня 2020 року позивачка звернулась до Державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на ім`я її діда ОСОБА_10 , яке видається у разі смерті одного із подружжя на квартиру АДРЕСА_1 .
18 вересня 2020 року Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на ім`я ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 посилаючись на те, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, може бути видано виключно на підставі письмової заяви другого подружжя, а оскільки дідусь позивача - ОСОБА_4 особисто заяву про видачу свідоцтва не подавав, то відповідно нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя. 
11 листопада 2020 року позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою про визначення частки спадщини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня  2021 року по справі № 754/15025/20 позов задоволено, визначено, що частка померлого ОСОБА_10 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила частку.
Постановою Київського апеляційного суду по справі № 754/15025/20 від 23 листопада 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2021 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про визначення частки спадкодавця у спільному майні - відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходивіз презумпції спільності майна подружжя, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя, а також відсутності в матеріалах спадкової справи до майна померлої ОСОБА_8 заяви від ОСОБА_4 про відмову від отримання свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що частки квартири  АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 , а інша половина квартири належала її чоловікові ОСОБА_10 , вона не була ним заповідана, отже позивачка має право на отримання спадщини після смерті діда за правом представлення нарівні з іншим спадкоємцем ОСОБА_1 . 
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Під час подружнього життя, а саме 16 квітня 1999 року ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.
Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України,  суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при вирішенні  даної справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України Про нотаріат у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
Позивачка подала до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавців, аналогічна заява була і від іншого спадкоємця відповідача ОСОБА_5 . Ці обставини свідчать про те, що кожен спадкоємець за законом у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Позивачка є онукою спадкодавців, а тому спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батьку ОСОБА_6 як би він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки батько позивачки ОСОБА_6 помер раніше аніж його батьки, то відповідно позивачка має право на отримання спадщини яка б могла бути отримана її батьком.
Відповідно до ст.1268ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.
Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Права, набуті шляхом придбання нерухомості у власність з дотриманням установленого порядку набуття є такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку.
Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 була спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_10 отже ОСОБА_8 мала право розпорядитись лише належною їй часткою в цій квартирі, а саме її часткою, склавши заповіт на відповідача ОСОБА_1 . Інші половина квартири належала ОСОБА_11 , отже після його смерті на цю частку квартири відкрилась спадщина за законом, а тому право на її спадкування виникло як у відповідача, як сина померлого ОСОБА_10 , так і у позивачки за правом представлення, як онуки померлого ОСОБА_10 .
Посилання в апеляційній скарзі на особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, а саме на те, що таке спадкування можливе за наявності певних умов є таким, що відповідає наведеним вище вимогам законодавства щодо спадкування. Однак такі посилання не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки всі умови були дотримані. Син спадкодавця ОСОБА_10 - ОСОБА_6 помер раніше спадкодавця, отже до спадкування закликається спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_7 - ОСОБА_2 , спадкоємець не був усунутий від спадкування і на спадкове майно   ОСОБА_10 був відсутній заповіт. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване судове рішення повною мірою відповідає вказаним вимогам та не може бути скасовано з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що позивачем під час подання відзиву на апеляційну скаргу було заявлено вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу, які пов`язані з підготовкою та поданням відзиву на апеляційну скаргу. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивач надав суду договір про надання правової допомоги 28 вересня 2020 року, додаток №2 від 03 листопада 2022 року до Договору про надання правничої допомоги від 28 вересня 2020 року, акт виконаних робіт від 14 листопада 2022 року, квитанція прибуткового касового ордеру №65 від 14 листопада 2022 року. Таким чином, заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. є підтвердженими та підлягають стягненню з відповідача.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Верховного Суду, які викладені в постанові суду від 01 квітня 2020 року у справі №644/5503/17, а саме, що витрати на правову допомогу, які пов`язані з розглядом справи в апеляційному суду підлягають стягненню навіть у випадку, якщо апеляційна скарга була залишена без задоволення.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано заперечень щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, які понесені позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Окрім того, в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Таким чином з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.
Керуючись ст.ст., 141, 367, 369, 374, 375 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2022 року у даній справі залишити без змін.
Стягнути з     ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 17 лютого 2023 року.
 
Реквізити сторін:
позивач:  ОСОБА_2 ,,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , код РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач: ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , код РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя-доповідач

Судді: