Постанова
Іменем України                                
26 січня 2023 року
м. Київ
справа № 495/4426/20
провадження № 61-9405св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області                           від 26 травня 2021 року під головуванням судді Заверюхи В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року у складі колегії суддів:                   Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І. у справі за позовом Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина звернулась до суду з позовом до відповідачів в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою, що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із неї.
Позовна заява обґрунтована тим, що під час проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_1 (ВМС України) АДРЕСА_2 , військовослужбовець ОСОБА_1 у відповідності до протокольного рішення військової частини НОМЕР_1 на склад 3 особи: дружина ОСОБА_2 і дочка                          ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за рахунок Міністерства оборони України на час проходження військової служби був забезпечений службовою житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна в регіонах України (квартири для військовослужбовців Збройних Сил України) реєстраційний № 51 від 12 жовтня                     2015 року, право власності на службову квартиру АДРЕСА_3 належить Міністерству оборони України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕМ 992669 індексний номер 45536123 від 12 жовтня 2015 року та передано Білгород-Дністровській КЕЧ району згідно акту приймання передачі від 07 грудня 2015 року.
27 квартир, які розташовані на АДРЕСА_2 рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради                                від 13 квітня 2017 року № 191 затверджено розподіл службових квартир на                                 АДРЕСА_4 військовослужбовцям Білгород-Дністровського гарнізону.
Відповідно до витягу із наказу військової частини НОМЕР_1 за № 88 від 24 квітня                         2018 року сержанта ОСОБА_1 , на підставі його рапорта, виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Зазначений наказ виданий на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18 березня 2018 року № 22-РС про звільнення сержанта ОСОБА_1 з військової служби відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом «і» (у зв`язку із закінченням строку контракту за відсутності бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із чим знято з усіх видів забезпечення та виключено із списків особового складу військової частини, при цьому службову житлову площу відповідач ОСОБА_1 не здав.
Відповідно до п. 3.16 наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» листом командира військової частини НОМЕР_1 від 07 червня 2018 року за вих. № 1421 повідомлено про необхідність звільнення службового приміщення встановленим порядком у місячний термін. 
Також Білгород-Дністровською КЕЧ району на виконання приписів п. 23 розділу 4 вимог Наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» військовослужбовцю ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 було направлені рекомендованими листами вимоги вих. № 210 від 04 лютого 2020 року, вих. № 342 від 26 лютого                     2020 року про вивільнення займаного ними службового житлового приміщення у двотижневий строк зі складанням акту прийому передачі до Білгород-Дністровської КЕЧ району, проте у встановлений строк зазначене вище жиле приміщення військовослужбовцем ОСОБА_1 у встановленому порядку не повернуто.
Фактично використання службового жилого приміщення відповідачами в порушення вимог Наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 унеможливлює виконання завдань позивача з розквартирування 152 сімей безквартирних військовослужбовців, що перебувають на обліку в Білгород-Дністровському гарнізоні. Контроль за вивільненням службових жилих приміщень (службової жилої площі) покладається на начальників КЕЧ району.
На теперішній час ОСОБА_1 проходить службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, станом на час звернення до суду Білгород-Дністровської КЕЧ району з позовом організація забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно статті 28 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року № 1040, що реалізується третьою особою без самостійних вимог за рахунок коштів та фонду службового житла Державної прикордонної служби.
Враховуючи викладене з метою організації контролю за виконанням завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб, Білгород-Дністровська КЕЧ району звернулась з листами від 04 лютого 2020 року за вих. № 211 та від 26 лютого 2020 року за вих. № 343 до військової частини НОМЕР_2 , в якому просило вручити вимогу про звільнення службового приміщення та надати час для прибуття військовослужбовця ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської КЕЧ району для підписання акта приймання-передачі займаного ними службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідь на лист Білгород-Дністровської КЕЧ району від 26 лютого 2020 року № 343 Білгород-Дністровський прикордонний загін листом від 20 березня 2020 року за                        № 704/2768 надав інформацію про вручення вимоги про звільнення службового приміщення військовослужбовцю ОСОБА_1 та про те, що йому надано можливість для прибуття до Білгород-Дністровської КЕЧ району для підписання акта приймання-передачі займаного службового приміщення, однак станом на час подання позовної заяви військовослужбовець ОСОБА_1 не прибув, жилу площу за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому порядку не звільнив.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 26 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду                                     від 22 серпня 2022 року, у задоволенні позову відмовив.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі в силу приписів статті 125 ЖК України не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, так як відповідач ОСОБА_1 продовжує нести військову службу, у службовій квартирі, яку відповідач ОСОБА_1 отримав під час служби у військовій частині НОМЕР_1 , проживають і зареєстровані його дружина ОСОБА_2 та неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідачі вселені на законних підставах, в квартирі проживають тривалий час, підтримують житло у належному стані, квартира є єдиний та постійним місцем проживання, інше житло на праві власності у відповідачів відсутнє, за новим місцем проходження служби відповідач ОСОБА_1 житлом не забезпечений.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2022 року представник Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району - начальник Желясков А. Г. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційних скаргах доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що судами не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 06 червня 2018 року у справі                               № 752/5881/15-ц; від 05 липня 2018 року у справі № 489/7095/15-ц; від 04 липня                   2018 року у справі № 14-181цс18; від 06 квітня 2020 року у справі №  404/9374/14-ц; від 16 вересня 2020 року у справі № 754/16005/16-ц; від 13 лютого 2019 року у справі № 735/598/17; від 08 квітня 2020 року у справі № 331/1043/19; від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18; від 05 липня 2017 року у справі № 6-798цс17; від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
Представник заявника також зазначає, що використання відповідачами службового житлового приміщення унеможливлює виконання завдань позивача про розквартирування 152 сімей безквартирних військовослужбовців, що перебувають на обліку в Білгород-Дністровському гарнізоні.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у грудні 2022 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Олійник Р. В. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін, оскільки вважав, що аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Вказує, що право на зайняття житлового приміщення збереглося за відповідачами, оскільки відповідач ОСОБА_1 продовжує військову службу, приймає участь у бойових діях, має статус учасника бойових дій, а держава взяла на себе обов`язок забезпечити відповідача, як військовослужбовця та членів його сім`ї житлом.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 14 листопада 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував із Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справу № 495/4426/20.
02 грудня 2022 року справа № 495/4426/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 191 «Про затвердження розподілу службових квартир в будинку по                      АДРЕСА_4 військовослужбовцям Білгород-Дністровського гарнізону», затверджено рішення адміністрації Білгород-Дністровської КЕЧ району про розподіл службових квартир, у тому числі спірної квартири АДРЕСА_5 військовослужбовцям Білгород-Дністровського гарнізону.
Пунктом 2 зазначеного рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради головному спеціалісту з питань квартирного обліку управління житлово-комунального господарства ОСОБА_5 доручено видати ордери військовослужбовцям Білгород-Дністровського гарнізону на право вселення в службові квартири у будинку на АДРЕСА_6 . Додатком зазначеного рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради є список військовослужбовців Білгород-Дністровського гарнізону, яким розподілено службові квартири.
На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради відповідачу ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, на склад сім`ї з трьох осіб було видано ордер на право вселення в службову квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується ордером на службове житлове приміщення № 1299 серія НФ. Згідно з цим ордером відповідачі набули право зайняти зазначене житлове приміщення житловою площею -                        30,8 кв. м.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_4 , який був зареєстрований за цією ж адресою. 
Відповідачі зареєстровані та постійно проживають у спірній квартирі, що підтверджується довідкою ПП «Житлово-житловий комплекс «Мегаполіс» № 16                    від 17 серпня 2020 року.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 88 від 24 квітня 2018 року, сержанта ОСОБА_1 , командира гармати 2-го розрахунку 2-го гарматного артилерійського взводу 3-ої гарматної артилерійської батареї, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 березня 2018 року № 22-РС з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, вважати таким, що справи та посади здав та його направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_7.
Відповідно до контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 27 червня 2018 року, укладеного військовослужбовцем ОСОБА_1 строком на три роки, сержант ОСОБА_1 з вказаної дати проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 на військовій посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії - стрілець 2 відділення інспекторів прикордонної служби мобільної прикордонної застави « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». 
Відповідач іншим житлом за новим місцем служби не забезпечений.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно із частинами першою, третьою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року                       № 1081 (далі - Порядок).
На підставі п.7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.
Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (п. 14 Порядку).
Згідно із п. 15 Порядку службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.
Пунктом 19 Порядку передбачено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.
Аналогічні за змістом положення містилися в Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженій наказом Міністерства оборони України № 737                            від 30 листопада 2011 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно із статтею 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті).
Згідно із абзацами 1, 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Виходячи зі змісту статей 48, 118, 119, 124, 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання у межах норми.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 761/39955/20 (провадження № 61-4929св22)
Судами встановлено, що відповідно до контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 27 червня 2018 року строком на три роки, сержант                  ОСОБА_1 з вказаної дати проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 на військовій посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії - стрілець 2 відділення інспекторів прикордонної служби мобільної прикордонної застави « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Відповідач іншим житлом за новим місцем служби не забезпечений.
Колегія суддів зазначає, що розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установлених обставин та на підставі вимог закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.
Поняття «житло» не обмежується приміщенням, у якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, тобто існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Частиною другою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Таким чином з огляду на наведені вище норми матеріального права та встановлені у справі фактичні обставини колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачі не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, так як відповідач ОСОБА_1 продовжує нести військову службу, у службовій квартирі, яку відповідач ОСОБА_1 отримав під час служби у НОМЕР_1 , проживають і зареєстровані його дружина                        ОСОБА_2 та неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідачі вселені на законних підставах, в квартирі проживають тривалий час, підтримують житло у належному стані, квартира є єдиний та постійним місцем проживання, інше житло на праві власності відсутнє, за новим місцем проходження служби ОСОБА_1 житлом не забезпечений.
Крім того колегія суддів погоджується також і з висновками апеляційного суду про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а врахувавши те, що ОСОБА_1 проходить службу, іншим житлом відповідачі не забезпечені, аргументи касаційної скарги про те, що відповідачі підлягають виселенню з підстав потреби суспільства у житлі не заслуговують на увагу.
Аргументи касаційної скарги про те, що судами не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 06 червня 2018 року у справі                               № 752/5881/15-ц; від 05 липня 2018 року у справі № 489/7095/15-ц; від 04 липня                   2018 року у справі № 14-181цс18; від 06 квітня 2020 року у справі №  404/9374/14-ц; від 16 вересня 2020 року у справі № 754/16005/16-ц; від 13 лютого 2019 року у справі № 735/598/17; від 08 квітня 2020 року у справі № 331/1043/19; від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18; від 05 липня 2017 року у справі № 6-798цс17; від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 колегія суддів відхиляє з огляду на те, що в цій справі відповідач ОСОБА_1 отримав спірну службову квартиру під час проходження військової служби, на час звернення з позовом та розгляду справи місцевим судом ОСОБА_1 проходив службу в Державній прикордонній службі, члени його сім`ї, включно з малолітніми дітьми були вселені у спірну квартиру на законній підставі, спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, таким чином фактичні обставини у справі, яка є предметом касаційного перегляду та у справах, наведених представником заявника не однакові.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області                           від 26 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня               2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров