КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
16 березня 2023 року                                                                                    м. Київ
 
            Унікальний номер справи № 369/3750/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2071/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волчка А.Я., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Міністерство юстиції України в особі Департаменту міжнародного права, Служба у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області про негайне повернення малолітньої дитини до країни постійного проживання, -
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення про негайне повернення ОСОБА_3 (громадянки Великої Британії , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Великої Британії під опіку її батька ОСОБА_1 (громадянина Великої Британії, ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Лас-Вегас, штат Невада, Сполучені Штати Америки між ним та громадянкою України ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16 липня 2014 року Управлінням реєстрації цивільного стану, Велика Британія, реєстраційний запис № 288.
У подальшому сімейне життя сторін не склалося. Подружжя не знаходило спільної мови у спілкуванні та подружньому житті, відповідач поводила себе емоційно нестабільно, виявляла агресію, її поведінка свідчила про наявність психічних розладів, які загрожували фізичному та психічному здоров`ю не тільки позивача, але й і доньки. У зв`язку з чим у 2015 році сторони перестали проживати однією сім`єю, а 13 вересня 2017 року шлюб між сторонами було припинено рішенням суду.
07 травня 2015 року Службою підтримки дітей Велика Британія було винесено рішення щодо сплати аліментів на утримання доньки та зобов`язано позивача сплачувати 165 фунтів стерлінгів щотижня на утримання доньки. Позивач належним чином виконував покладені на нього обов`язки зі сплати аліментів до моменту блокування відповідного банківського рахунку відповідача у зв`язку з викраденням нею доньки у лютому 2017 року, що підтверджується відповідними банківськими документами.
22 жовтня 2015 року Сімейним судом міста Ватфорд, Велика Британія було винесено рішення щодо питань опіки над донькою. Вказаним рішенням суду було затверджено угоду сторін та, зокрема: 1) заборонено відповідачу використовувати будь-які загрозливі та образливі слова в адресу позивача чи його сім`ї особисто чи будь-яким іншим способом; 2) заборонено відповідачу спілкуватися з позивачем, окрім як стосовно доньки; 3) визначено місце проживання доньки з відповідачем; 4) визначено графік побачень позивача та доньки: 5) визначено, що донька може виїхати за межі Великої Британії в країни Європейського Союзу з одним із батьків винятково за наявності письмової згоди на такий виїзд іншого з батьків чи за рішенням суду. Суд зазначив, що до вересня 2019 року сторонам забороняється вивозити доньку із Великої Британії без письмової згоди іншої сторони або рішення суду. У прикінцевих положеннях рішення зазначено, що вивезення дитини із Великої Британії без дозволу суду може вважатися злочином згідно із Законом про викрадення дитини від 1984 року.
09 лютого 2017 року Сімейним судом міста Ватфорд, Велика Британія було винесено нове рішення щодо питань опіки над донькою. Вказаним рішенням суду було затверджено угоду сторін та, зокрема: 1) заборонено сторонам обмовляти один одного при доньці; 2) надано дозволи обом батькам на короткотривалі канікули з донькою; 3) змінено графік побачень позивача з донькою та 4) визначено приблизну дату остаточного слухання по справі.
17 лютого 2017 року в порушення рішення Сімейного суду міста Ватфорд, Велика Британія та в порушення сімейного законодавства Великої Британії, без згоди позивача та без відповідного рішення суду, відповідач протиправно вивезла доньку до України, чим вчинила кримінальне правопорушення за законодавством Великої Британії.
20 березня 2017 року Верховним судом Англії та Уельсу було винесено рішення за фактом протиправного вивезення відповідачем доньки з Великої Британії. Вказаним рішенням суду було встановлено, що донька була протиправно вивезена за межі Великої Британії, та визначено, що: 1) донька перебуває під опікою Верховного суду Англії та Уельсу та має бути повернута до Великої Британії; 2) відповідач зобов`язана повернути доньку до Великої Британії до 11:59 27 березня 2017 року; 3) відповідач попереджається про кримінальну відповідальність за невиконання вимог такого рішення суду.
Проте відповідачем зазначене рішення Верховного суду Англії та Уельсу виконано не було, донька не була повернута до Великої Британії ні до 27 березня 2017 року, ні пізніше.
Окрім цього, 20 березня 2017 року суддя Верховного суду Англії та Уельсу звернувся з заявою до головного Констебля поліції Гартфордширу щодо факту викрадення відповідачем доньки з Великої Британії.
12 квітня 2017 року Верховним судом Англії та Уельсу було винесено рішення за фактами протиправного вивезення відповідачем доньки з Великої Британії та невиконання відповідачем рішення суду від 20 березня 2017 року. Вказаним рішенням суду було повторно встановлено, що донька була протиправно вивезена за межі Великої Британії, та визначено, що донька перебуває під опікою Верховного суду Англії та Уельсу та має бути повернута до Великої Британії. Окрім цього, суд звернувся до Головного Констебля поліції Гартфордширу з проханням вжити всіх необхідних заходів задля розслідування справи щодо викрадення доньки відповідачем та домогтися видачі Інтерполом «Жовтого» повідомлення про розшук.
31 травня 2017 року Королівською службою кримінального переслідування по Темзі та Чілтерну було висунуто відповідачу звинувачення у викрадені дитини, що підтверджується електронним листом старшого королівського прокурора М. Томсона від 19 червня 2017 року. В цьому ж листі М. Томсон повідомляє, що поліцією було надано документи на отримання Європейського ордеру на арешт відповідача.
01 серпня 2019 року електронним листом Констебля кримінальної поліції Гертфордширського місцевого відділу боротьби зі злочинністю ОСОБА_4 позивача було повідомлено, що відповідач була оголошена у розшук в країнах Європейського Союзу.
07 вересня 2019 року відповідач була затримана в м. Париж, Франція та залишається під вартою в м. Париж, Франція до цього часу. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, електронними листами Констебля кримінальної поліції Гертфордширського місцевого відділу боротьби зі злочинністю ОСОБА_4 до Позивача від 25 вересня 2019 року та від 23 листопада 2019 року.
25 лютого 2017 року позивачем було подано заяву про правову допомогу у поверненні викраденої доньки до Міжнародної організації по викраденню дітей, що підтверджується відповідним листом вказаної організації до позивача від 10 березня 2017 року. У листі, зокрема, позивач повідомляється про подання вказаною організацією відповідної заяви про повернення доньки в Центральний орган України для початку процедури повернення дитини.
20 квітня 2017 року позивач звернувся до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою про проведення оперативно-розшукових заходів щодо встановлення місцезнаходження доньки, що підтверджується листом ГУ НП в Дніпропетровській області від 21 квітня 2017 року.
11 травня 2017 року листом Амур-Нижньодніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області позивача було повідомлено, що відповідач разом з донькою мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .
04 червня 2017 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України з метою перевірки статусу справи про повернення доньки до Великої Британії. Листом від 20 липня 2017 року позивача було повідомлено, що Міністерству юстиції України не вдалося зв`язатися з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим було доручено органам Національної поліції здійснити заходи щодо встановлення місця проживання та умов проживання доньки.
23 вересня 2019 року позивач звернувся до Києво-Святошинського Відділу поліції ГУ НП в Київській області з заявою про встановлення місця перебування доньки. 11 жовтня 2019 року листом Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області було повідомлено, що станом на дату надання відповіді донька проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своїм дядьком ОСОБА_5 , який здійснює за нею догляд.
08 жовтня 2019 року позивач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області з заявою про встановлення місця проживання малолітньої дитини та повернення її батькові.
23 жовтня 2019 року листом Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Позивача було повідомлено, що за результатами здійснених заходів було встановлено, що відповідач перебуває у Франції та не здійснює догляд за донькою. Остання ж проживає разом з її дядьком.
Підсумовуючи викладене, позивач стверджував що позивач впродовж 2017-2020 років здійснює всі можливі заходи задля повернення доньки в Великобританію, зокрема у лютому 2017 року звернувся по допомогу до Міністерства юстиції України в рамках Конвенції. Проте донька досі перебуває в Україні, а жодних рішень з цього приводу прийнято не було.
Наразі відповідач перебуває під арештом в м. Париж, Франція та вона не здійснює догляду за донькою. Донька фактично проживає разом зі своїм дядьком ОСОБА_5 , який незаконно обмежує доступ позивача до доньки, чим порушує законні права та інтереси останніх (т. 1 а.с. 1-20).
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гуртова Т.І. подала до суду відзив, в якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , яка є громадянкою України та громадянкою Великої Британії. Відповідач під час спільного проживання, так і після розірвання стосунків, зазнавала домашнього насильства зі сторони позивача, у зв`язку з чим Едмондський суд надав їй згоду на розлучення. 19 березня 2015 року ОСОБА_2 з дитиною були прийняті в жіночий притулок для жертв домашнього насилля, де проживали шість місяців в складних умовах. Рішенням від 27 серпня 2015 року Сімейний суд Уотфорда визначив місце проживання дитини з відповідачем, надавши позивачу право відвідувати дитину від однієї до двох годин, двічі на тиждень, у громадських місцях та у присутності сторонньої особи.
Зазначала, що відповідач не могла терпіти домашнє насильство по відношенню до себе: тотальний контроль, маніпуляції, приниження, лайливі слова, плювки в обличчя, фізичний біль, удари кулаками і ногами, удушення, тим паче не могла дозволити ображати дитину. Позивач неодноразово погрожував життю відповідача, якщо вона втече від нього в Україну, але відчуття страху, відчаю та безпорадності були настільники серйозними, що змусили покинути країну. Виїхати з Великої Британії був єдиним виходом врятувати своє життя та життя дитини.
З моменту виїзду з Великої Британії, з лютого 2017 року, дитина завжди жила в Україні. Батько, відвідуючи України 4 рази, ніколи не шукав контакту з дитиною і припинив  виплачувати аліменти на дитину, як тільки відповідач з дитиною залишили країну. Батько дитини схильний до домашнього насилля в сім`ї, що є частиною психічного насилля по відношенню до дитини, від якого вона маж бути відмежована, що і стало підставою для повернення відповідача до України разом з дитиною.
Вважає, що донька ОСОБА_1 не цікавить, оскільки він з лютого 2017 року не сплачує аліменти на утримання дитини. Мирним шляхом він відмовився вирішувати спір. Тому відповідач переконана, що він діє не в інтересах дитини, а виключно з особистої помсти їй, щоб покарати.
Крім того, у 2018 році позивач мав намір незаконно вивезти дитину з України шляхом її викрадення.
Дитина більшу частину свого життя проживає на території України. Сьогодні вона успішно інтегрована в середовищі та виховується подалі від конфліктів між батьками. Враховуючи вік дитини, зміна місця проживання позбавить дитину єдиної особи, яку вона знає - матері. Повернення дитини до Англії нанесе більшої шкоди її інтересам, ніж залишення у країні проживання, тобто в Україні, громадянкою якої вона є, де має усталений побут, тісні соціальні зв`язки та моральний розвиток.
Також посилалася на ч. 1 ст. 12 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, відповідно до якої якщо дитина  незаконно переміщена або утримується так,  як це передбачено статтею 3,  і на дату початку процедур у судовому  або адміністративному  органі тієї Договірної держави,  де знаходиться дитина,  минуло менше одного року з дати  незаконного  переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Донька з 17 лютого 2017 року проживає на території України. Позивач розпочав судовий процес щодо повернення дитини після спливу більше ніж три роки, тобто за межами розумного строку для звернення до суду за захистом своїх прав, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вказане, відповідач просила відмовити задоволенні позову в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-36).
У липні 2020 року Міністерством юстиції України подано до суду письмові пояснення згідно яких, третя особа просила винести справедливе, законне та обґрунтоване рішення (т. 1 а.с. 166-169).
У грудні 2020 року представник позивача - адвокат Дегтяр І.А. подав до суду відповідь на відзив, в якому підтримав позовні вимоги та просив стягнути з відповідача судові витрати (т. 3 а.с. 231-249).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року в позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,, треті особи: Міністерство юстиції України в особі Департаменту міжнародного права, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про негайне повернення малолітньої дитини до країни постійного проживання - відмовлено(а.с. 51-67).
Не погодившись з рішенням районного суду, 14 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дегтяр І.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 70-82).
Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, ст. 462 ЦПК України щодо принципу взаємності. Так, суд першої інстанції зазначив, що рішення судів Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії не мають юрисдикційного значення для судів України, оскільки між Україною та даною державою відсутні міжнародні договори які б визнавали юридичну силу таких судових рішень. Між Україною та Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії дійсно немає укладених міжнародних договорів, які б регулювали питання визнання іноземних судових рішень, а тому підлягає застосуванню принцип взаємності. Загальну презумпцію існування взаємності для цілей визнання та виконання на території України рішень іноземних судів за умови недоведеності іншого встановлено положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про міжнародне приватне право». Вважає, що рішення Королівського Суду Англії та Уельсу підлягають примусовому виконанню на території України, оскільки факти, які б могли цьому заважати, а саме докази про відсутність взаємності, відсутні. Крім того, вищезазначені обставини підтверджують наявність принципу взаємності між державами. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішення судів Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії не мають юрисдикційного значення для судів України.
Також посилався на те, що суд першої інстанції порушив строк розгляду справи, що значно вплинуло на висновки суду. Посилався на ст. 210 ЦПК України та статтю 11 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1930 року, відповідно до якої рішення у справі повинно бути ухвалене протягом 6 тижнів із дати початку процедур. Поряд з цим, провадження у справі було відкрито 22 червня 2020 року, а рішення проголошено лише після спливу більше ніж двох років. При цьому, суд першої інстанції робить висновок про те, що дитина прижилася в своєму новому середовищі, адже з моменту переїзду пройшло більше року.
Вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам матеріального права, оскільки судом не були враховані інтереси дитини. Так, матеріалами справи було підтверджено, що в п. 10 рішення Сімейного суду міста Ватфорд, Велика Британія від 22 жовтня 2015 року зазначено, що до вересня 2019 року сторонам забороняється вивозити доньку із Великої Британії без письмової згоди іншої сторони або рішення суду. У прикінцевих положеннях рішення зазначено, що вивезення дитини із Великої Британії без дозволу суду може вважатися злочином згідно із Законом про викрадення дитини від 1984 року. Судом також було наголошено на забороні вивезення доньки до України з огляду на військовий конфлікт на Сході України, що почався у 2014 році.
Попри всі заборони, 17 лютого 2017 року відповідач разом із малолітньою донькою вилетіла авіарейсом з Великої Британії до України, незаконно перетинаючи кордон без дозволу позивача та рішення суду, чим наразила на небезпеку малолітню дитину.
Крім того, з 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, що діє і на сьогоднішній день. Незважаючи на це відповідач продовжує наражати доньку на небезпеку тримаючи її в небезпечному м. Києві. Внаслідок неправомірних дій відповідача, донька не відвідує школу, не має друзів, соціально неадаптована, позбавлена батьківського піклування і спілкування з люблячим батьком, хрещеною та бабусею.
Звертав увагу, що позивач здатний забезпечити відвідування донькою у Великої Британії школи та закладу вищої освіти з метою найякіснішого рівня освіти та особистісного зростання та розвитку доньки; забезпечити для доньки доступ до високого рівня охорони здоров`я; здатний якнайкращим чином забезпечити належні умови проживання доньки у Великої Британії і найголовніше у безпечному місці.
З огляду на вищезазначене, саме повернення дитини на постійне проживання до Великої Британії є запорукою забезпечення якнайкращих інтересів дитини та є запорукою кращого майбутнього без ризику для життя і здоров`я внаслідок військової агресії на території України.
У лютому 2023 року представник Міністерства юстиції України - Довгань О.О. подав до апеляційного суду письмові пояснення, у яких просив прийняти справедливе, законне та обґрунтоване рішення (т. 5 а.с. 112-116).
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1  - адвокат Дегтяр І.А. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, відповідач ОСОБА_2 , її представник - адвокат Петришак А.Я. заперечували проти скарги і просили її відхилити. Представники третьої особи - Круль Д.О., Зубко К.С., Довгань О.О. покладались на розсуд суду при вирішенні цієї справи.
Позивач ОСОБА_1 до суду не прибув, був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Дегтяр І.А., що останній підтвердив в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив можливість ОСОБА_1 взяти участь в розгляді справи в режимі відео конференції, проте останній на зв`язок із судом не виходив (т. 5 а.с. 92-100, 120-135, 155-169, 182-192). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). 
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив найкращих інтересів дитини ОСОБА_3 , яка є громадянкою Україниприжилася в своєму середовищі на території України, повністю соціалізована, з моменту переїзду 17 лютого 2017 року до звернення позивача ОСОБА_1 із зазначеним позовом у березні 2020 року пройшло більше трьох років, натомість між позивачем та відповідачем існують постійні конфлікти, що створює досить серйозний ризик того, що повернення дитини поставить під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2013 року, який був укладений в Лас Вегасі, штат Невада , США.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_3 , яка є громадянкою Великої Британії та громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта та свідоцтва про народження, довідкою Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії № 6124-КВ-536-121 від 13 серпня 2015 року, паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 та карткою платника податків (т. 1 а.с. 22-26, т. 2 а.с. 39-43).
ОСОБА_1 має громадянство Великої Британії та громадянство України, що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_2 від 18 липня 2011 року, відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 30 листопада 2018 року та Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області від 16 листопада 2018 року (т. 2 а.с. 37-38).
22 жовтня 2015 року Сімейним судом міста Ватфорд, Велика Британія було винесено рішення щодо питань опіки над донькою. Вказаним рішенням суду за згодою сторін було прийнято рішення, що дитина  ОСОБА_3 повинна мешкати з матір`ю, мати повинна дозволяти дитині проводити час з батьком у визначений час (п. 9 рішення).
У п. 10 рішення суд вирішив, що до вересня 2019 року сторонам забороняється вивозити дитину із Великої Британії без письмової згоди іншої сторони або рішення суду (т. 1 а.с. 41-44).
20 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримала від Сімейного суду у Бурі Сант Ендмонд свідоцтво про право на розлучення, в якому зазначено, що шлюб вже безповоротно розірваний, факти знайшли своє підтвердження, що ОСОБА_1 має неблагорозумну поведінку (т. 2 а.с. 111).
09 лютого 2017 року Сімейним судом міста Ватфорд, Велика Британія було винесено нове рішення щодо питань опіки над дитиною  ОСОБА_3 . Вказаним рішенням суду було внесено зміни в рішення від 22 жовтня 2015 року, а саме змінено графік побачень батька з донькою, а дитину залишено проживати з матір`ю (т. 1 а.с. 45-55).
Згідно з листом притулку для жінок та дітей, які постраждали від домашнього насильства від 24 квітня 2015 року підтверджено, що ОСОБА_2 проживає там з 19 березня 2015 року (т. 2 а.с. 117).
20 березня 2017 року Королівським Судом Англії та Уельсу в особі судді Мура, одноособового судді, у справі по поверненню малолітньої ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Англії та Уельсу , було прийнято рішення, за яким її мати, ОСОБА_2 , повинна повернути громадянку Великої Британії ОСОБА_3 до Англії та Уельсу (на територію Сполученого Королівства) до 11:59 27 березня 2017 року. Застережено, що вивезення дитини з Великої Британії без дозволу суду може вважатися кримінальним злочином (т. 1 а.с. 56-64).
З листа Амур-Нижньодніпровського відділу поліції Дніпропетровського відділу поліції від 11 травня 2017 року вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 було проведено перевірку та встановлено, що ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 17 лютого 2017 року приїхали до України та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 86-87).
04 квітня 2018 року за заявою ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення щодо викрадення дитини було внесено відомості до ЄДРДР за ч. 2 ст. 146 КК України та відкрито кримінальне провадження (т. 2 а.с. 200
Згідно відповіді Прокуратури Київської області від 04 листопада 2019 року за вказаним фактом здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 146 КК України, а також за ч. 2 ст. 332 КК України. З метою ефективного розслідування даного кримінального правопорушення виникла необхідність проведення слідчих (розшукових) дій на території Великої Британії, що є витратним по часу. Досудове розслідування триває, перевіряється причетність інших осіб до вчинення кримінального правопорушення, у тому числі ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 28-32).
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року, що підлягає примусовому виконанню на території України (т. 3 а.с. 42-51).
Згідно даного клопотання ОСОБА_1 просив суд визнати рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року про повернення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Англії та Уельсу , яке набрало законної сили 20 березня 2017 року; надати дозвіл на примусове виконання рішення Королівського Суду та Уельсу від 20 березня 2017 року про повернення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Англії та Уельсу ; повернути малолітню ОСОБА_3 (громадянку Великої Британії - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання в Англії: АДРЕСА_3 ; у випадку невиконання рішення у добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , передати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання громадянина Великої Британії ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року, що підлягає примусовому виконанню на території України. Ухвала набрала законної сили 13 березня 2020 року (т. 3 а.с. 67-75).
Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційному суді встановлено, що ОСОБА_2 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 959 від 29 грудня 2018 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 » визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю - ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 3 а.с. 167).
29 грудня 2018 року органом опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області складено висновок № Х.137769.3232.2 щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно висновку судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 28 травня 2020 року № СЕ-19-20/10305-ПС зазначено наступне.
Наявність впливу оцінки сімейної ситуації дитиною з боку референтних осіб (дорослих, які приймають участь в її вихованні) зумовлюється віковими особливостями розвитку дитини і є природньою.
ОСОБА_3 характеризується такими індивідуально-психологічними особливостями: довільна та мимовільна увага дитини в межах вікової норми, добре розвинуте мовлення у відповідності до її вікових особливостей, наявні елементарні образні уявлення про навколишній світ і логічні зв`язки між об`єктами світу, дитина здатна до роздумів, логічно і граматично правильно виражає свою думку, рівень сформованості узагальнення, понятійного розвитку відповідає віковим нормам; рівень тривожності, емоційної пристосованості та адаптованості до життєвих ситуацій - в межах норми, не виявлено актуалізованих або несвідомих страхів, які б суттєво впливали на перебіг життя дитини; дитині притаманні енергійність, активність, рішучість, наполегливість, впертість, емоційність, відкритість; наявна тенденція до відстороненості, замкнутості, відчуження, дитина відчуває себе небезпечно, незручно, відчуває брак психологічної теплоти вдома, труднощі у прагненні розкритися перед іншими (особливо у домашньому колі).
Емоційне ставлення дитини (її прихильність) до матері, батька (інших емоційно значущих для дитини членів сім`ї) зумовлене актуальною життєвою ситуацією дитини, участю членів родини у її повсякденному житті - чим менше часу член сім`ї проводить разом з дитиною, тим слабший емоційний зв`язок між дитиною і ним, що відповідає результатам психодіагностики і досліджуваній ситуації таким чином: батько не приймав участь в житті дитини в останній час, через що він емоційно не сприймається взагалі, мати сприймається як значима фігура в житті дитини, але частково емоційно заміщується бабусею, оскільки остання проводить основний час з дитиною на період, доки мати знаходиться поза межами країни.
Процес соціальної адаптації ОСОБА_3 на території України за час, протягом якого вона тут проживає, за період з 17 лютого 2017 року по сьогоднішній день, а саме адаптації до умов її життєдіяльності, рольових функцій та норм поведінки, до форм соціальної взаємодії, що склалися у спільноті, відбувається в межах норми. Будь-яких ознак соціальних дезадаптацій виявлено не було. Виходячи із зазначеного, процес соціальної адаптації ОСОБА_3 на момент проведення психологічного дослідження вважається таким, що відбувається в межах норми (т. 3 а.с. 141-147).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набула чинності для Великої Британії з 01 серпня 1986 року, а для України - 01 вересня 2006 року.
Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення  того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави,  ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.
Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.
Згідно з частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.
Суд зауважує, що відмова враховувати заперечення проти повернення підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції.
Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Згідно з частиною другою статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Відповідно до статті 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої  статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про  повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.
Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні  органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
Згідно зі статтею 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається  основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.
У рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) ЄСПЛ зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
Підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункти 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.
У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір та відмовивши у позові, суд першої інстанції виходив з найкращих інтересів дитини, про що вказав у рішенні суду.
Колегія суддів перевірила доводи відповідача та встановила, що відповідач вимушена була залишити Велику Британію для забезпечення безпеки та добробуту малолітньої дитини.
Встановлено, що 22 жовтня 2015 року Сімейним судом міста Ватфорд, Велика Британія було винесено рішення, яким за згодою сторін було прийнято рішення, що дитина  ОСОБА_3 повинна мешкати з матір`ю, мати повинна дозволяти дитині проводити час з батьком у визначений час (п. 9 рішення).
У п. 10 рішення суд вирішив, що до вересня 2019 року сторонам забороняється вивозити дитину із Великої Британії без письмової згоди іншої сторони або рішення суду (т. 1 а.с. 41-44).
При цьому, як вбачається з матеріалів справи відповідач зазнала домашнього насильства з боку позивача, у зв`язку з чим Едмондський суд надав їй згоду на розлучення з позивачем.
У ОСОБА_2 немає особистого житла на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.
З 19 березня 2015 року  ОСОБА_2 разом з донькою проживали у Великій Британії у притулку для жінок та дітей, які постраждали від домашнього насильства з (т. 2 а.с. 117).
ОСОБА_2 проживаючи на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії доглядала за малолітньою дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 та не була працевлаштована, мала фінансові труднощі.
У відповідачки була відсутня можливість розраховувати на підтримку позивача, оскільки сторони припинили подружні стосунки та мали конфлікт з приводу визначення місця проживання дитини.
Суд звертає увагу на те, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується довідкою Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії № 6124-КВ-536-121 від 13 серпня 2015 року, паспортом громадянина України для виїзду за кордон №  НОМЕР_1 та карткою платника податків (т. 2 а.с. 39-43).
Станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційному суді встановлено, що ОСОБА_2 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно висновку судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 28 травня 2020 року № СЕ-19-20/10305-ПС зазначено, що процес соціальної адаптації ОСОБА_3 на території України за час, протягом якого вона тут проживає, за період з 17 лютого 2017 року по сьогоднішній день, а саме адаптації до умов її життєдіяльності, рольових функцій та норм поведінки, до форм соціальної взаємодії, що склалися у спільноті, відбувається в межах норми. Будь-яких ознак соціальних дезадаптацій виявлено не було. Виходячи із зазначеного, процес соціальної адаптації ОСОБА_3 на момент проведення психологічного дослідження вважається таким, що відбувається в межах норми (т. 3 а.с. 141-147).
Суд апеляційної інстанції на виконання вищенаведених вимог Конвенції, національного законодавства України, судових рішень Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства, в судовому засіданні 16 березня 2023 року забезпечив участь сторін по справі та їх представників, в присутності психолога ОСОБА_6 , яка займає посаду психолога Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб та має вищу освіту за фахом (Диплом магістра НОМЕР_3 ), заслухав думку дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка заперечувала повернення її до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. При цьому дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомила суду апеляційної інстанції, що проживає з матір`ю, за місцем проживання відвідує школу, гуртки гімнастики та музики, має друзів за місцем проживання і навчання, та немає бажання переїжджати за місцем проживання батька. Крім того, дитина повідомила (на запитання представника апелянта), що їй не відомий той факт, що вона (крім громадянства України) має також громадянство Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії (т. 5 а.с. 193-196).
Дослідивши обставини справи і докази, суд дійшов висновку, що  відповідачка, яка має постійне місце проживання, роботи та джерело доходу, створила необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Про факт адаптації дитини до умов проживання в Україні свідчать такі обставини: відвідування дитиною різноманітних гуртків, дошкільних навчальних закладів, наявність у неї друзів, захоплень, сталих сімейних зв`язків, її забезпечення медичним доглядом.
Судом встановлено, що з моменту переміщення дитини (у віці 2 роки 8 місяців) до України 17 лютого 2017 року до моменту подання у березні 2020 року позивачем позову про її повернення та ухвалення оскаржуваного рішення районного суду, минуло більше трьох років, відбулась соціальна адаптація дитини за місцем проживання в Україні з матір'ю і дитина прижилася у новому середовищі, тому відсутні підстави для повернення її до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, виходячи саме з інтересів дитини на час розгляду справи.
З огляду на зазначене існує серйозний ризик того, що повернення до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психологічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункту «b» частини першої статті 13 Гаазької конвенції). Дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Дитина має послаблений психологічний контакт з батьком. З огляду на вік дитини розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що сама по собі непоінформованість дитини, до часу розгляду справи апеляційним судом, про наявність у неї ще й громадянства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії не може бути визнана самостійною підставою для задоволення позову позивача ОСОБА_1 . Крім того, за набуттям певного віку визначеного законодавством, дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матиме забезпечену законодавством можливість самостійно визначити місце проживання (з батьком або з матір`ю).    
Апеляційний суд бере до уваги, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дитини для повернення її за місцем проживання батька за викладених обставин в мотивувальній частині цієї постанови.
Апеляційний суд врахував доводи апелянта щодо введення на території України воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який продовжений у встановленому порядку. Проте з урахуванням викладених мотивів вважає, що у конкретному випадку найкращим інтересам дитини відповідає перебування дитини разом з матір`ю, мати не позбавлена можливості за законодавством України змінити фактичне місце проживання, у т.ч. шляхом виїзду за кордон, у разі виникнення безпосередньої небезпеки від військових дій, а позивач не надав доказів на спростування «серйозного ризику» для дитини в разі її повернення до держави її місця проживання до вивезення матір`ю в Україну.
З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов  про повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії задоволенню не підлягає.
Колегія суддів відхилила посилання на обов`язковість рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року про повернення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, оскільки ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року у справі № 369/12039/18 відмовлено у задоволенні клопотання громадянина Великої Британії ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року, що підлягає примусовому виконанню на території України. Ухвала набрала законної сили 13 березня 2020 року (т. 3 а.с. 67-75).
Вищевказане судове рішення обґрунтоване висновком, що між Україною та Сполученим Королівством Великобританії та Північної Ірландії відсутній міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, який би регулював питання визнання та виконання іноземного судового рішення.
Посилання апелянта на необхідність застосування судом у цій справі принципу взаємності на підставі якого виконати рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року, колегія суддів визнала неспроможним і відхилила, оскільки в цій справі вказане не є предметом спору, а інший висновок суперечив би набравшому законної сили судовому рішенню в іншій справі (справа № 369/12039/18). Крім того, такі доводи апелянта не спростовують вищевказаних висновків суду у цій справі щодо забезпечення найкращих інтересів дитини.  
 Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Тривалий розгляд справи в суді першої інстанції, у т.ч. був обумовлений наявністю об`єктивних обставин, зокрема, відбулась заміна складу суду, у зв`язку з чим розгляд справи мав розпочатись з початку та забезпеченням реалізації процесуальних прав сторін по справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 17 березня 2023 року. 
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
                                                                                                           О.В. Борисова
 
 В.М. Ратнікова