ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
09 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 161/23109/21
провадження № 51-3516км22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
а також у режимі відеоконференції:
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021030580002701, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в  АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2021 року за ч. 2 ст. 350 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року ОСОБА_7 засуджено:
- за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі,
- за ч. 3 ст. 286-1 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного ОСОБА_7 за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2021 року у виді обмеження волі та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 визначено рахувати з 14 листопада 2021 року, а запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14 листопада 2021 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 14 листопада 2021 року, біля 21:05, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у м. Луцьк автомобільною дорогою по просп. Василя Мойсея у напрямку вул. Винниченка зі сторони просп. Перемоги, проявив безпечність та неуважність, неправильно урахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху автомобіля, не впорався з керуванням, не дотримався безпечного інтервалу до краю дороги та елементів дорожньої розмітки, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху і в подальшому за межі дороги, де на тротуарі скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 .
Порушення ОСОБА_7 пунктів 2.3 (б), 11.4, 12.1, 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП), внаслідок якої ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Крім того, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що вищевказаними протиправними діями поставив ОСОБА_8 у небезпечний для життя стан, усупереч вимогам підпунктів «а», «г», «д», «е» п. 2.10 ПДР України не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, не надав першу медичну допомогу, не викликав бригаду швидкої медичної допомоги і, залишивши у небезпеці ОСОБА_8 , який був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану, покинув місце вчинення ДТП.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , зазначаючи про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати судові рішення щодо нього та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
Аргументуючи свою позицію, зазначає, що місцевий суд порушив визначений порядок дослідження доказів та безпосередньо не дослідив пред`явлені стороною обвинувачення письмові докази, на які в подальшому послався ухвалюючи обвинувальний вирок. Зазначене, на його думку, призвело до неповного з`ясування обставин у кримінальному провадженні.
Стверджує, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України не доведена поза розумним сумнівом, а викладені місцевим судом обставини суперечать тим, які були встановлені під час судового розгляду.
Крім цього, на думку ОСОБА_7 , кримінальне провадження за ч. 1 ст. 135 КК України щодо нього не могло здійснюватися у формі приватного обвинувачення через наявні обтяжуючі обставини і внесення відомостей про цей злочин до ЄРДР з ініціативи саме потерпілої сторони, а не сторони обвинувачення, що є істотним порушенням вимог КПК України.
Зазначаючи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, засуджений ОСОБА_7 вважає, що з огляду на характеризуючі дані, суд призначаючи покарання, зокрема за ч. 3 ст. 286-1 КК України, обрав надто сувору міру примусу.
Апеляційний суд на усі ці порушення уваги не звернув, повторно не дослідив докази та не надав обґрунтованої відповіді на усі доводи, чим порушив вимоги статей 23, 404 і 419 КПК України та необґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін.
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу засудженого потерпілий ОСОБА_9 подав письмові заперечення, де зазначив, що не підтримує заявлених вимог і просить залишити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.
У судовому засіданні захисник  ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7  підтримали касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор  ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок та виходить із фактичних обставин, встановлених ними. А тому аргументи засудженого щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Окрім іншого, у поданій касаційній скарзі ОСОБА_7 наводить доводи про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, недоведення поза розумним сумнівом винуватості у скоєному та допущенні процесуальних порушень місцевим та апеляційним судами.
Перевіривши зазначені доводи в межах повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом, суд касаційної інстанції встановив, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, місцевий суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК України, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні.
Відповідно до ПДР України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; вжити можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілим; викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_7 частково визнав себе винуватим та не заперечував той факт, що 14 листопада 2021 року сталась ДТП, під час якої він не впорався із керуванням, виїхав на тротуар, де скоїв наїзд на потерпілого. Також останній не оспорював обставин того, що він, не з`ясувавши усіх деталей ДТП, зокрема чи комусь завдано шкоди, фактично залишив місце пригоди.
В свою чергу, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 показали, що  ОСОБА_7 , одразу ж після скоєння ДТП, вийшов із машини та, не оглянувши місце пригоди на наявність потерпілих, хоча мав таку можливість,оскільки не отримав тяжких тілесних ушкоджень і не втрачав свідомості, пішов в сторону розважального центру. При цьому на питання та пропозиції допомоги водій не реагував, вів себе агресивно і, як наслідок, був затриманий небайдужими громадянами до приїзду поліції.
З огляду на такі показання, відеозаписи із камер спостереження та письмові докази, місцевий суд обґрунтовано вказав, що ОСОБА_7 , будучи причетним до скоєння ДТП, не вжив всіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не забезпечив збереження слідів події, і з метою уникнення відповідальності за скоєне, покинув місце події та свідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_8 .
Версію сторони захисту про те, що обвинувачений не бачив як збив потерпілого та, перебуваючи в шоковому стані, відразу направився до знайомих охоронців розважального центру аби повідомити про ДТП суд до уваги не взяв, оскільки вона свого підтвердження не знайшла, суперечила іншим дослідженим матеріалам кримінального провадження та була спрямована на уникнення відповідальності за злочин.
Апеляційний суд погодився із висновками про доведеність винуватості ОСОБА_7 , та наголосив на тому, що транспортний засіб під керуванням останнього ударив потерпілого лівою водійською стороною, а сила удару була такою, що його неможливо було не помітити у тій ситуації. До того ж, від контакту з авто постраждалого підкинуло на клумбу, що знаходилась на підвищенні в загальнодоступному та добре досяжному для огляду місці, де майже відразу зібралась велика кількість перехожих, які викликали швидку медичну допомогу та поліцію.
За таких обставин, колегія суддів касаційного кримінального суду погоджується із висновками судів про необґрунтованість тверджень засудженого щодо відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, та недоведення вини у скоєному поза розумним сумнівом. Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке було б безумовною підставою для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції не встановлено.
Крім цього, доводи про те, що кримінальне провадження за ч. 1 ст. 135 КК України щодо ОСОБА_7 не могло здійснюватися у формі приватного обвинувачення через наявні обтяжуючі обставини і внесення відомостей про цей злочин до ЄРДР з ініціативи потерпілої сторони, а не сторони обвинувачення, є істотним порушенням вимог КПК України, Суд також вважає необґрунтованими з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 477 КПК України залишення в небезпеці без обтяжуючих обставин є злочином, кримінальне провадження щодо якого здійснюється у формі приватного обвинувачення, тобто виключно на підставі заяви потерпілого. 
Аналіз вказаного положення закону свідчить про те, що термін «обтяжуючі обставини» у даному випадку використовується у контексті ознак складу злочину, які позначаються на кваліфікації вчиненого та не стосуються обставин, визначених у ст. 67 КК України. Твердження засудженого про зворотнє є його власним тлумаченням норм права і не узгоджуються з усталеною судовою практикою.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості до ЄРДР за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, внесено на підставі заяви потерпілого, тобто з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а істотні порушення щодо форми здійснення кримінального провадження, про які зазначає ОСОБА_7 , у даному провадженні відсутні.
Касаційні доводи про порушення місцевим судом принципу безпосередності, оскільки надані стороною обвинувачення письмові докази суд не досліджував і це позбавило сторону захисту можливості висловити свою думку стосовно таких фактичних даних, також є безпідставними з наступних причин.
Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Це означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої, свідків, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення відеозапису тощо.
Статтею 358 КПК України регламентовано, що долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні.
При цьому оголошує документи суд або сторона судового провадження, яка подає ці документи, з метою ознайомлення всіх учасників кримінального провадження з їх змістом та надання їм можливості подати свої зауваження.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що зміст покладених в основу обвинувального вироку письмових доказів (протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09 грудня 2021, протоколу затримання ОСОБА_7 від 15 листопада 2021 року, протоколу огляду місця події від 14 листопада 2021 року зі схемою та фототаблицею, висновку експерта № СЕ-19/103-21/9742-ІТ від 14 грудня 2021 року, висновку судово-медичної експертизи № 515 від 17 грудня 2021 року, висновку № 691 від 14 листопада 2021 року) був оголошений прокурором у судовому засіданні, а учасникам провадження забезпечена можливість ознайомитися із документами та ставити запитання. 
В подальшому суд дав оцінку усім доказам в нарадчій кімнаті і застосована ним процедура повністю відповідає визначеній у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів. Твердження сторони захисту про посилання у вироку на фактичні дані, які не були предметом дослідження, є надуманими та свого підтвердження в ході касаційного перегляду судових рішень не знайшли.
Неприйнятними є доводи засудженого про те, що апеляційний суд, порушуючи вимоги КПК України, безпідставно не дослідив докази і також порушив вимоги ст. 23 КПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в місцевому суді.
Оскільки аргументи обвинуваченого у цій частині зводились виключно до незгоди із оцінкою досліджених доказів, апеляційний суд не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав, які би покладали на нього відповідний обов`язок, та обмежився аналізом фактичних даних, безпосередньо сприйнятих місцевим судом. При цьому, апеляційний суд у ході перегляду вироку місцевого суду не надавав іншої оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам, а твердження засудженого про зворотне є безпідставними.
За таких обставин, наведені в касаційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм процесуального права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого стосовно явної несправедливості призначеного йому покарання внаслідок його суворості, слід вказати наступне.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України. Мотивуючи свої висновки щодо обрання міри покарання, місцевий суд врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого, наявність судимості, а також той факт, що останній до відбуття покарання за попереднім вироком вчинив нові кримінальні правопорушення. Крім цього, до уваги було взято наявність пом`якшуючих покарання обставин за ч. 3 ст. 286 -1 КК України (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), а також обтяжуючих покарання обставин за ч. 1 ст. 135 КК України (рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння).
На підставі цих відомостей у їх сукупності місцевий суд призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі, а за ч. 3 ст. 286-1 КК України - у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років. При цьому, за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння, суд призначив покарання, яке є наближеним до мінімального розміру санкції вказаної статті.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність призначеної  ОСОБА_7  міри примусу, зазначив, що вона повністю відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідною і достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворою як про це зазначено в апеляційній скарзі.
При цьому, апеляційний суд обґрунтовано відкинув доводи сторони захисту про те, що скоєна ДТП мала місце внаслідок збігу тяжких особистих обставин, оскільки побутова сімейна сварка із дружиною не є тією правовою підставою, що пом`якшує покарання відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками. Підстав для пом`якшення покарання, про що ОСОБА_7 порушив питання у касаційній скарзі, не вбачається.
За таких обставин, підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_13                                  ОСОБА_2                               ОСОБА_3