КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/677/2023
Справа № 216/6532/15
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
15 лютого 2023 року                                                                                          
м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                            Кашперської Т.Ц.,
суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                          Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Українця В.В., ухвалене в м. Київ 16 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
                        
У серпні 2015 року ПАТ «Український бізнес банк» звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 236776,03 грн.
Позов мотивував тим, що 21 лютого 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № КЗИПФ/1009273.1, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 200000 грн. строком до 20 лютого 2018 року зі сплатою 18,20 % річних зі сплатою щомісячної комісії на рівні 0,40 % річних від суми кредиту. Звертав увагу суду, що не має змоги надати суду примірник кредитного договору з додатковими угодами до нього, а також договори, укладені відповідачем для забезпечення виконання кредитних зобов`язань (договори поруки, іпотеки тощо) в зв`язку з тим, що вказані документи фактично знаходяться в приміщенні головного офісу банку в м. Донецьк, де здійснюється антитерористична операція. Крім того, 13 березня 2015 року невстановленими озброєними особами було здійснено незаконне зайняття приміщення банку в м. Донецьк, про що подано заяву до ГУМВС України в Донецькій області, і відомості про правопорушення внесено до ЄРДР 09 квітня 2015 року та відкрито кримінальне провадження. Таким чином, позивач не має можливості самостійно надати як доказ кредитний договір з додатковими угодами до нього. З метою підтвердження факту отримання відповідачем наданого кредиту та розміру сплачених відповідачем платежів банк надає суду виписку з розподільчого рахунку відповідача. В якості доказу умов надання кредиту (реквізити договору, сума кредиту, процентна ставка, метод нарахування процентів тощо) банк надає суду роздруківку з автоматизованої банківської системи «Scroodge-3».
Вказував, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі належним чином, однак внаслідок порушення виконання зобов`язань за кредитним договором у відповідача утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 06 серпня 2015 року складає 236776,03 грн., а саме сума заборгованості по кредиту 172788,82 грн., в тому числі прострочена сума 47968,15 грн., сума заборгованості за процентами 50387,21 грн., в тому числі прострочена сума 49731,44 грн., сума заборгованості по сплаті щомісячної комісії 13600 грн., в тому числі прострочена сума 12800 грн.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача ПАТ «Укрбізнесбанк».
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року в позові відмовлено.
 
Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в позовній заяві було зазначено, що позивач не має змоги надати суду примірник кредитного договору з додатковими угодами до нього, а також договори, укладені з відповідачем для забезпечення виконання кредитних зобов`язань в зв`язку з тим, що вказані документи фактично знаходяться в приміщенні головного офісу банку в м. Донецьк та 13 березня 2015 року невстановленими озброєними особами здійснено незаконне зайняття приміщення банку в м. Донецьк, однак банком було додано до позову інші докази на підтвердження цих обставин. 
Відповідачем жодного разу не заперечувався факт укладення кредитного договору між сторонами, і в самому оскаржуваному рішенні вказано, що відповідач зазначає про укладення між сторонами кредитного договору в 2013 році, тобто факт укладення сторонами кредитного договору відповідачем визнається.
Зазначав, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, що виписки по рахунку позичальника, які є первинними банківськими документами, вважаються належними доказами того, що відповідачу було видано кредит, а також те, що кредит відповідачем повертався певний період часу і кошти, що сплачувалися відповідачем, розподілялися банком у порядку, визначеному договором. Заперечуючи проти правильного розрахунку розміру позовних вимог та вказуючи на розбіжності в сумах оплати за кредитним договором та розрахунком заборгованості, представником відповідача не наводилося жодного доказу того, в якій частині та як саме позивачем порушено його права щодо виконання кредитного договору. Якщо відповідач вважав, що кошти зараховані невірно, то саме відповідач мав би подати докази, розрахунок того, як саме, на його думку, мали би зараховуватися кошти, однак цього відповідачем зроблено не було, а тягар доказування перекладено на суд. Крім того, позивач надав в якості доказів виписки з рахунків обліку кредитних зобов`язань позичальника. Таким чином, відповідач мав можливість вивчити вказані документи та здійснити власний розрахунок заборгованості, вважаючи наданий позивачем розрахунок боргу невірним, однак цього зроблено не було.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 06 березня 2018 року в справі № 225/4626/15-ц, в якій Верховний Суд, задовольняючи касаційну скаргу уповноваженої особи ФГВФО та скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, зазначив, що позивачем надано усі наявні докази, в тому числі щодо наявності кримінального провадження, порушеного за фактом незаконного заволодіння майном, коштами та документами банку у м. Донецьку, а суди не врахували, що офіційним місцезнаходженням позивача є адреса, що знаходиться в районі проведення антитерористичної операції.
Вважав, що матеріали справи містять достатні, допустимі та належні докази того, що ПАТ «Укрбізнесбанк» надав відповідачу кредитні кошти та між сторонами виникли зобов`язання, передбачені кредитним договором. Маніпулювання обставинами відсутності оригіналу кредитної справи та первинних бухгалтерських документів не спростовує факту укладення кредитного договору між сторонами, отримання кредиту відповідно до умов цього договору та вчинення дій на його виконання, з огляду на що об`єктивно підтверджуються вимоги ПАТ «Укрбізнесбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а відтак позов підлягає задоволенню.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
 
Відмовляючи ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин укладення кредитного договору з відповідачем, а саме не надано копії кредитного договору, доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а надані документи не є безспірними доказами існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Як вбачається із матеріалів справи, на а. с. 4 т. 1 наявна копія довідки про заборгованість за кредитним договором № КЗИПФ/1009273.1 від 21 лютого 2013 року станом на 06 серпня 2015 року, складена уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк», згідно якої сума наданого кредиту 200000 грн., процентна ставка за кредитом 18,20 % річних, щомісячна комісія - 0,40 % від суми кредиту; станом на 06 серпня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає: сума заборгованості по кредиту 172788,82 грн., в тому числі прострочена сума 47968,15 грн., сума заборгованості за відсотками 50387,21 грн., в тому числі прострочена сума 49731,44 грн., сума заборгованості по поточній комісії - 13600 грн., в тому числі прострочена сума 12800 грн.
На а. с. 5 т. 1 знаходиться копія заяви тимчасової адміністрації ПАТ «Український бізнес банк» від 23 березня 2015 року до начальника ГУМВС України в Донецькій області про вчинення кримінального правопорушення, в якій заявник просив зареєструвати заяву про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР та розпочати досудове розслідування кримінального провадження, визнати банк потерплою стороною.
На а. с. 6 т. 1 знаходиться копія витягу з ЄРДР, кримінальне провадження № 12015050620000287 за правовою кваліфікацією ст. 341 КК України, дата реєстрації 09 квітня 2015 року, згідно якого від уповноваженої особи ФГВФО «Укрбізнесбанк» надійшла заява про те, що 13 березня 2015 року невстановлені особи незаконно зайняли приміщення банку по АДРЕСА_1 , що належить банку та орендованого банком по АДРЕСА_2 , та заволоділи майном, коштами та документами банку.
На а. с. 7 - 8 т. 1 знаходиться копія виписки з рахунку ОСОБА_1 за період з 21 лютого 2013 року по 10 серпня 2015 року.
На а. с. 9 - 10 т. 1 знаходиться роздруківка з автоматизованої банківської системи «Scroodge-3», згідно якої обліковується договір за системою «кредитна лінія», тип «Нерухомість в кредит», клієнт: ОСОБА_1 , № договору: КЗИПФ/1009273.1 від 21 лютого 2013 року, сума: 200000 грн., початок: 21 лютого 2013 року, кінець: 20 лютого 2018 року, відсоток: 18,2; кількість днів: розрахунок; характеристика: невідновлювальний ліміт, відзивна кредитна лінія.
На а. с. 44 т. 1 знаходиться копія витягу з Державного реєстру іпотек, згідно якого 21 лютого 2013 року внесено запис про державну реєстрацію обтяжень на підставі договору іпотеки, серія та номер 160, виданий 21 лютого 2013 року приватним нотаріусом Чорноморського районного нотаріального округу Сейдалієвим Д.С., строк виконання основного зобов`язання 20 лютого 2018 року, розмір основного зобов`язання 200000 грн., правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: кредитний договір КЗИПФ/1009273.1, виданий 21 лютого 2013 року ПАТ «Український бізнес банк», іпотекодержатель ПАТ «Український бізнес банк», іпотекодавець ОСОБА_1 .
 
На а. с. 122 - 123 т. 1 знаходиться заперечення ОСОБА_1 на позовну заяву ПАТ «Український бізнес банк», в якому відповідачем визнається, що між сторонами дійсно було укладено договір банківського кредиту в 2013 році, який оформлювався у відділенні банку, розташованому в м. Сімферополь,  де і проводилось погашення кредиту, при цьому відповідач повністю виконав умови договору з повернення кредитних коштів, але квитанції не збереглися. Зазначалося, що жодних підтверджень наявності в договорі саме зазначених умов, а не інших, позивачем не надано.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а  позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 1055 ЦК України врегульовано, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
 
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
 
Виходячи з наведених вимог закону, належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору та досягнутих сторонами його умов є укладений ними в письмовій формі кредитний договір.
 
Позивач не звільнений від доказування факту укладення кредитного договору. При цьому доказуванню підлягає факт укладення між сторонами кредитного договору в письмовій формі, в якому визначено суму кредиту, розмір відсоткової ставки, строк погашення кредиту, розмір та порядок сплати інших платежів за ним.
 
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів, а саме кредитного договору, на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.
 
Відтак, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що довідка про заборгованість, виписка з рахунків обліку кредитних зобов`язань позичальника та роздруківка з автоматизованої банківської системи Scrooge-3 не є безспірними доказами існування між сторонами договірних відносин, істотних умов кредитного договору в разі його укладення та розміру боргу. Вказані документи є неналежними доказами, не містять змісту зобов`язань банку та позичальника, не підтверджують факт отримання позичальником коштів у кредит, валюту кредитування, розмір процентної ставки, порядок нарахування та сплати процентів.   
 
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 235/8045/15-ц (провадження № 61-7844св18), від 05 червня 2019 року в справі № 227/5224/15-ц (провадження № 61-4857св18) за позовами ПАТ «Український бізнес банк» до фізичних осіб про стягнення заборгованості, в яких Верховним Судом надано правову оцінку аналогічним доказам, оскільки в даних справах банк також посилався на те, що кредитні договори знаходиться в приміщенні головного офісу банку в м. Донецьк, а на підтвердження обставин укладення кредитного договору надавав довідку про заборгованість, виписку з рахунків обліку кредитних зобов`язань позичальника та роздруківку з автоматизованої банківської системи Scrooge-3.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як неприйнятні доводи апеляційної скарги, які не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову, що сторонами не оспорюється факт надання кредиту, і що виписки по рахунку позичальника, які є первинними банківськими документами, вважаються належними доказами того, що відповідачу було надано кредит, а також що кредит відповідачем повертався певний період часу і кошти, що сплачувалися відповідачем, розподілялися банком у порядку, визначеному договором. 
 
Апеляційний суд не може прийняти посилання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на постанови Верховного Суду № 310/7521/15-ц від 24 жовтня 2018 року, № 185/8801/15-ц від 10 жовтня 2018 року, № 433/2245/15-ц від 20 червня 2018 року, № 185/9063/15-ц від 10 жовтня 2018 року, № 225/4625/15-ц від 06 березня 2018 року, № 185/9180/15-ц від 06 лютого 2018 року, № 225/4626/15-ц від 06 березня 2018 року, оскільки дані посилання не є релевантними, в даних справах Верховний Суд не приймав остаточного рішення у справі по суті, а направив справи на новий розгляд до апеляційного суду та до суду першої інстанції, надавши судам відповідні вказівки.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відповідачем визнавався факт укладення кредитного договору в 2013 році, з огляду на те, що відповідач у запереченні на позов не визнавав будь-які конкретні істотні умови укладеного з ним кредитного договору, а натомість наполягав на тому, що сума заборгованості, яку просив стягнути банк, нічим не доведена, не обґрунтована та сплачена ним в повному обсязі (а. с. 122 - 123 т. 1), і дані обставини позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» жодним чином не спростовані.
 
Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відповідач, заперечуючи проти правильного розрахунку розміру позовних вимог та вказуючи на розбіжності в сумах оплати за кредитом та розрахунком заборгованості, не навів жодного доказу того, в якій частині та як саме позивачем порушено його права щодо виконання ним кредитного договору, на надав розрахунок того як саме, на його думку, мали би зараховуватися кошти.
 
Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований доводами апеляційної скарги.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд враховує, що апеляційну скаргу в даній справі подано не первинним кредитором ПАТ «Український бізнес банк», а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» як його правонаступником, до якого перейшло право вимоги на підставі договору від 29 липня 2019 року про відступлення прав вимоги (а. с. 224 т. 1), тобто ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», будучи обізнаним про те, що головний офіс банку знаходиться за адресою м. Донецьк, вул. Артема, 125, тобто в населеному пункті на тимчасово окупованій території України, усвідомлюючи відсутність в матеріалах справи доказів, якими підтверджуються позовні вимоги, після відкриття провадження в справі в 2015 році на власний розсуд взяв на себе ризик придбання вимоги до особи на підставі документів, які згідно доводів позивача залишилися на тимчасово окупованій території України, в зв`язку з чим перевірити їх наявність чи відсутність на даний час неможливо.
 
В подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з заявою про залучення до участі в справі в якості правонаступника позивача ПАТ «Укрбізнесбанк», взявши на себе ризик вчинення відповідної процесуальної дії.
 
Разом із тим, саме по собі відступлення права вимоги до боржника не є підставою для задоволення позову до нього, оскільки згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, що за умов відсутності в матеріалах справи кредитного договору не може вважатися доведеним.
 
За таких обставин, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність позову доводи апеляційної скарги, що матеріали справи містять достатні, допустимі, належні докази того, що ПАТ «Укрбізнесбанк» видав відповідачу кредитні кошти та між сторонами виникли зобов`язання, передбачені кредитним договором, а маніпулювання обставинами відсутності оригіналу кредитної справи та первинних бухгалтерських документів не спростовує факту укладення кредитного договору між сторонами, факту отримання кредиту відповідно до умов цього договору та вчинення дій на його виконання.
 
Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції  відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
                        
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                          Яворський М.А.