Справа № 457/1145/19                                Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І. 
Провадження № 22-ц/811/1102/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               14 березня 2023 року                                         м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
                        секретаря – Юзефович Ю.І.,
                        з участю: позивача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 березня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Трускавецька міська рада, про відшкодування майнової шкоди, 

в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 921470 грн. майнової шкоди.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з народження проживав у будинку АДРЕСА_1 (після розширення – квартира АДРЕСА_2 , в якій був зареєстрований разом із членами своєї сім`ї, однак, рішенням Комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 10 червня 1993 року №21 будинок по АДРЕСА_3 повернуто ОСОБА_3 , майно якого успадкувала ОСОБА_4 . Пунктом 6 цього рішення було передбачено зняття будинку з балансу Трускавецького ЖЕК-2 та передачу його у власність спадкоємцям ОСОБА_5 після повного відселення сторонніх осіб, що проживають в будинку, проте, будинок передали власнику без попереднього відселення мешканців, зокрема, його (позивача) та членів його сім`ї, та без надання їм іншого житла. 
Зазначає, що на даний час будинок АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_2 , який, маючи дозвільні документи на будівництво нового багатоквартирного будинку, у лютому 2019 року розпочав роботи по демонтажу будинку, позаяк, рішення суду про виселення мешканців з будинку було ухвалено 03 червня 2019 року, не надавши йому (позивачу) та членам його сім`ї доступу до будинку та речей, які залишились у квартирі, внаслідок чого заподіяно майнову шкоду в розмірі 921470 грн., що становить вартість всього майна, яке знаходилось у його квартирі, і відповідач не відшкодував вартості втраченого майна.
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки доказам у справі, що призвело до помилкових висновків по суті вирішення спору та порушення його прав та прав членів його сім`ї, в тому числі малолітньої дитини. 
Звертає увагу, що первинно у даній справі було ухвалено заочне рішення суду про задоволення його позову, яке він вважає законним і обґрунтованим.
В судове засідання апеляційного суду відповідач та третя особа не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради депутатів трудящих від 23 травня 1960 року №249 вирішено надати ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 .
Згідно з архівним витягом з рішення Трускавецької міської ради народних депутатів Львівської області від 17 травня 1979 року №168, у зв`язку із смертю основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_4 – ОСОБА_6 , його онуку ОСОБА_1 надано дозвіл на переоформлення договору найму жилої площі – 23,3 кв.м вказаної квартири та зобов`язано житлово-експлуатаційну контору переоформити договір найму жилої площі та відкрити особовий рахунок на ім`я останнього.
Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів Львівської області від 18 жовтня 1990 року №243 вирішено розширити житлове приміщення квартири АДРЕСА_4 за рахунок звільненої квартири АДРЕСА_2 у цьому ж будинку на склад сім`ї ОСОБА_1 з 4-х чоловік та зобов`язано житлово-експлуатаційну контору внести зміни в нумерацію квартири та особовий рахунок ОСОБА_1 .
Згідно з довідками відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради, у квартирі АДРЕСА_5 зареєстрований позивач ОСОБА_1 із членами своєї сім`ї: дочкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та внуком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Квартира, в якій зареєстрований позивач з сім`єю, знаходилась у багатоквартирному будинку, який повернуто колишньому власнику згідно з Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 – 1991 років».
Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 30 листопада 2017 року №227 житловий будинок на АДРЕСА_3 визнано аварійним, таким, що загрожує обвалом та є непридатним до експлуатації. 
Вказаним рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради зобов`язано управління комунальної власності Трускавецької міської ради спільно з власником аварійного будинку вжити заходів щодо відселення мешканців, а власника будинку зобов`язано провести невідкладні роботи по усуненню аварійної ситуації.
Згідно з листом виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 12 березня 2018 року №03/Я-16 позивачу запропоновано відселитися до часу забезпечення його постійним житлом у фонд житла для тимчасового проживання – жиле приміщення АДРЕСА_6 , загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м., з кухнею та всіма комунальними вигодами.
Аналогічні листи-пропозиції неодноразово скеровувались ОСОБА_1 виконавчим комітетом Трускавецької міської ради впродовж 2018 – 2020 років.
Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 27 грудня 2019 року №234 затверджено списки громадян, які підлягають відселенню з будинків, що повернуті колишнім власникам. Згідно з додатком №4 до цього рішення, ОСОБА_1 перебував під №8 у черзі на відселення. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 03 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Єдин Л.В.
На неодноразові звернення відповідача ОСОБА_2 до Трускавецької міської ради із заявами про виселення позивача в адміністративному порядку у зв`язку із загрозою обвалу будинку АДРЕСА_3 , Трускавецькою міською радою скеровувались пропозиції ОСОБА_1 про його відселення до часу забезпечення постійним житлом у фонд житла, для тимчасового проживання – жиле приміщення АДРЕСА_6 , що зокрема, стверджується листами від 30 січня 2019 №03-Д-43, від 02 серпня 2019 року №03/Я-727.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Звертаючись до суду із вказаним позовом про відшкодування майнової шкоди в розмірі 921470 грн., позивач виходив із вартості майна, яке, як він ствердив, залишилось у квартирі АДРЕСА_5 , при цьому, як на правову підставу, посилався на ст.ст. 1166, 1171, 1192 ЦК України. На підтвердження своїх доводів щодо вартості знищеного (втраченого) майна, надав перелік речей, які знаходились в квартирі АДРЕСА_5 , із розрахунком їх ціни. 
Частиною першою статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
В силу ст.1192 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Із положень частини першої статті 77 ЦПК України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Як передбачено статтею 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі, внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. 
У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тягне за собою відмову в позові.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог. 
Із встановлених судом обставин справи чітко вбачається, що позивачу було достеменно відомо про той факт, що спірна квартира АДРЕСА_5 належить йому на праві користування. 
Про визнання будинку АДРЕСА_3 аварійним й таким, що загрожує обвалом, та є непридатним до експлуатації, позивачу було відомо, оскільки у 2020 році він звертався до суду з позовом про спонукання до надання житла (справа №457/821/20), а передувало цьому звернення ОСОБА_2 у квітні 2019 року до суду з позовом про його ( ОСОБА_1 ) виселення (справа №457/419/19). 
Відтак, позивач, знаючи про аварійний стан будинку та розуміючи настання можливих негативних наслідків для нього у виді пошкодження чи знищення майна, не зважив на пропозиції відселитись у запропоноване йому житло, більше того, відмовлявся в добровільному порядку таке залишати, чим сам створив ризик та знищення особистого майна, за умови, що таке там було наявне, тобто свідомо не забезпечив його схоронності. 
Звернувшись у жовтні 2019 року з вимогою про відшкодування шкоди, завданої знищенням майна, що знаходилось у квартирі АДРЕСА_5 , позивач надав перелік такого майна із зазначенням його ціни, однак, жодних доказів, які б підтверджували наявність такого майна у зазначеній квартирі, станом на час руйнування будинку, позивач не надав, тому підстав для висновку про наявність будь-якого з переліченого позивачем майна в квартирі, немає. 
Судом правильно надано правову оцінку поданій позивачем довідці, зокрема, звернуто увагу на відсутність дати її складення та неможливість встановити, коли саме було здійснено оцінку вартості майна. 
Зібрані докази в їх сукупності вказують на те, що внаслідок неможливості встановити наявність майна у квартирі зруйнованого будинку, відсутні й підстави для відшкодування майнової шкоди, визначеної позивачем у позові. При цьому, на переконання колегії суддів, позивач не довів факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння саме ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
За таких обставин, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 березня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 березня 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                        А.В. Ніткевич