ПОСТАНОВА 
Іменем України

21 грудня 2022 року                                                         м. Кропивницький

справа № 388/344/20
провадження № 22-ц/4809/205/22 

       Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М., 
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області у складі судді Степанова С.В. від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, -  

встановив:

         У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 09.02.2019 ним було видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. за реєстровим номером 136 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мали оформити документи на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею до 2,0 га та здійснити пошук особи, що візьме вказану земельну ділянку в оренду зі сплатою орендної плати в розмірі 7000,00 грн щороку. Іншої домовленості між ними не було. 
Проте, в січні 2020 року він дізнався про те, що на підставі вказаної довіреності та відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області № 11-1352/14-19-СГ від 22.04.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» він став власником земельної ділянки кадастровий номер 3521981300:02:000:5924, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області. 
Вказав, що спірна земельна ділянка відповідно до договору купівлі - продажу від 24.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. перейшла у власність ОСОБА_1 . Позивач своєї згоди на продаж земельної ділянки не надавав, грошові кошти від продажу не отримував. Теперішній власник земельної ділянки – ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 , які виступали в якості його довірених осіб, але між якими фактично досягнуто зловмисну домовленість про заволодіння земельною ділянкою позивача поза його волею. Крім того, дії представника та особи, що стала власником земельної ділянки містять ознаки шахрайських дій, коли користуючись довірительними відносинами були вчиненні дії на свою користь, а не на користь довірителя. Відповідно до інформації з Публічної кадастрової карти України відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3521981300:02:000:5924 не знайдено, у зв`язку з об`єднанням декількох сусідніх земельних ділянок і присвоєнням їм нового кадастрового номера. 
У зв`язку з шахрайськими діями довірених осіб, ОСОБА_2 03.10.2019 скасував видану довіреність від 09.02.2019. 
Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3521981300:02:000:5924, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 24.04.2019, зареєстрований в реєстрі за № 377.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесений судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити. Зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази, які вказують на підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним у відповідності ст.. 203,215 ЦК України та докази, які б вказували на необхідність застосування судом ст.. 232 ЦК України, тобто безперечного зловмисного умислу у діях ОСОБА_1 . Крім того, сама довіреність позивачем не оспорюється і на момент укладення договору купівлі-продажу була дійсною та не була припиненою, тому правочин, який вчинений від імені ОСОБА_2 відповідає нормам ЦК України та направлений на здійснення його інтересів. Позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений представником на невигідних для нього умовах і такий договір суперечить його інтересам.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Судом встановлено, що згідно копії довіреності від 09.02.2019 року зареєстрованої за № 136 посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. вбачається, що вона була видана позивачем ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , бути його представником, втому числі представляти його інтереси як учасника антитерористичної операції, у будь-яких органах , установах, підприємствах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у будь-яких органах влади та місцевого управління, в тому числі в сільських селищних, міських радах, в органах райдержадміністрації, в органах бюро технічної інвентаризації, перед суб`єктами господарювання, в податкових органах перед фізичними особами підприємцями, в експертних установах, у всіх відповідних органах державної влади та управління, в тому числі в Управлінні земельних ресурсів, в органах Держгеокадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в органах Укрдержгеокадастру, в органах юстиції, в органах нотаріату, в інших компетентних службах, установах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2 гектара для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після чого надає йому право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка, тощо, представник вправі самостійно згідно їхніх попередніх домовленостей (а.с.9).
Із копії заяви від 16.04.2019 року слідує, що уповноважена особа за довіреністю ОСОБА_4 від ОСОБА_2 зверталась до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про затвердження проекту землеустрою для передачі у власність земельної ділянки за кад № 3521981300:02:000:5924 загальною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за адресою: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада (а.с.11)
З копії договору купівлі – продажу від 24.05.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. укладеного між ОСОБА_3 (сторона – продавець), який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (сторона – покупець) предметом договору є земельна ділянка площею 2,0000 гектара, яку продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв та сплатив за неї обговорену грошову суму, місце розташування земельної ділянки: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3521981300:02:000:5924, продаж земельної ділянки було вчинено за 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень (а.с. 14-15).
Із копії заяви від 11.05.2019 року посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О., зареєстрованої в реєстрі за № 313 слідує, що ОСОБА_3 дав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю будь-яких земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області, за ціну та на умовах за її розсудом. Вищевказана нерухомість, набувається під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю. При цьому ОСОБА_3 стверджує, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови та ціни договорів купівлі-продажу визначалися його дружиною самостійно.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що знайшов підтвердження факт вчинення правочину ОСОБА_3 як представником від імені особи, яку він представляє, в особистих інтересах (в силу положень СК України щодо спільного майна подружжя), а отже доведені правові підстави для визнання укладеного представником договору недійсним.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом  є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження  № 61-16849св19).
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц (провадження № 61-30020св18) дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому, словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.
Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого  в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою  є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю  і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали,  є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом  у постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18.
У вказаних постановах Верховним Судом сформульовано висновок про те, що укладення представником довірителя правочину на користь близького родича (при встановлені інших обставин) свідчить про те, що такий правочин є недійсним,  з підстав, викладених у статті 232 ЦК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 як представник за довіреністю позивача укладаючи договір купівлі - продажу земельної ділянки зі своєю дружиною - ОСОБА_1 діяв в особистих інтересах в силу положень Сімейного кодексу України.
При цьому, під негативними наслідками необхідно розуміти як вчинення цього правочину на умовах, що суперечать волевиявленню довірителя, приміром вчинення його за ціну, яка вочевидь не відповідає ринковій ціні на таке майно, що у свою чергу вказує на несприятливі наслідки для особи, від імені якої представник вчинив оспорюваний правочин.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки недійсним.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: 

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М.Дьомич