Номер провадження: 22-ц/813/3854/23 
Справа № 522/1378/22
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                  Назарової М.В.,
суддів                                 Кострицького В.В.,Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                 Пінькової К.Ю.,
учасники справи: позивач– ОСОБА_1 , відповідач- ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року,
ухваленого Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Косіциної В.В.в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом надання вільного доступу до майна,

                                       в с т а н о в и в:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом уточнив та який мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 16 жовтня 2018 року став власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .
При нотаріальному посвідченні права власності позивач отримав ключі від квартири та вселився до квартири, але через хворобу батька вимушений був переїхати до квартири останнього. На початку 2019 року, здійснивши спробу потрапити до квартири, зіткнувся з протистоянням з боку співвласниці – відповідачки ОСОБА_2 , яка змінила замки та незаконно не впускає до приміщення, чим чинить перешкоди у користуванні майном.
Тому просив суд усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме 1/2 частини квартири  за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення до вищевказаної квартири.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом надання вільного доступу до майна задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.
29 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом надання вільного доступу до майна, просила поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, розглянути заяву про перегляд заочного рішення та скасувати рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить прийняти постанову, якою скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводами апеляційної скарги є невідповідність висновків суду, викладених у рішення суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся у відсутність відповідачки, яку не було належним чином повідомлено про час і місце проведення судового засідання, вона не отримувала копії позову та документів із суду взагалі, СМС-повідомлення відповідачки не є належним повідомленням, оскільки вона відповідної заяви до суду не подавала; повторної неявки, належним чином повідомленої відповідачки, до судового засідання не було, тому суд ухвалив заочне рішення в порушення вимог ч. 3 ст. 233 ЦПК України, не надіслав його протягом двох днів відповідачці; позовну заяву про зміну предмету позову суд прийняв з порушенням визначеного законом строку та її копія відповідачці не направлялася, а суд прийняв її до розгляду та задовольнив; відмовляючи у перегляді заочного рішення, суд не врахував, що надіслання судової повістки кур`єрською доставкою, а не Укрпоштою, не передбачено; суд не дав оцінки наданим відповідачкою доказам, що вона не є власником Ѕ спірної квартири, про договір дарування ОСОБА_3 позивачу іншої Ѕ квартири вона дізналася лише зі змісту заочного рішення, ані вона, ані ОСОБА_3 не мають жодної частки у спірній квартирі, яку відповідачка 19.04.2012 продала ОСОБА_4 , і з цієї підстави рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014 відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартири; постановою ООАС від 06.04.2016, яка залишена в силі ухвалою ОААС від 31.05.2016, скасовано реєстрацію права власності на Ѕ частки спірної квартири за ОСОБА_3 ; рішенням АСОО від 16.12.2016 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення; перехід права власності від відповідачки до ОСОБА_4 є дійсним, оскільки відбувся відповідно до діючого на той час законодавства; судом не враховано зроблені у постанові ВП ВС від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 висновки про пріоритетність норм ЦКУ над нормами ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та встановлення моменту набуття права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року; тому судом прийняте рішення про права ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки у позові до неналежного відповідача слід відмовляти.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2022 головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії – Кострицький В.В., Лозко Ю.П.
Ухвалою суду від 10.11.2022 після усуненя недоліків апеляційної скарги відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою від 21.11.2022 справу призначено до апеляційного розгляду на 20 грудня 2022 року об 11-й. За заявою відповідачки від 16.12.2022 про її хворобу, бажання брати участь у судовому засіданні, подачі заяв та доручення додаткових письмових доказів та клопотань та у зв`язку із цим відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладений на 17 січня 2023 року о 17-й.
Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справ на 17 січня 2023 об 11-й, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про вручення судової повістки-повідомлення обидва з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справі “Каракуця проти України”).
За ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
Відповідачка, звернувшись до суду апеляційної інстанції зі скаргою у серпні 2022 року, виклала свої доводи, на які відзиву від позивача у встановлений законом строк та порядку не надійшло, передбачений ч. 1 ст. 371 ЦПК України 60-денний строк розгляду апеляційної скарги сплинув 10 січня 2023 року, а судові процедури мають бути справедливим не лише для заявника, а й для інших учасників справи, які так само мають право на справедливий суд, у тому разі і на розгляд справи впродовж розумного строку, з огляду на вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тому заява відповідачки про відкладення розгляду справи до травня 2023 року без надання будь-яких підтверджуючих доказів строку такої тривалості та доказів поважності причин неможливості брати участь у судових засіданнях, зокрема в режимі відеоконференції, не підлягає задоволенню.
Наведене відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки ОСОБА_2 судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи на предмет процесуальної можливості ухвалення заочного рішення, апеляційний суд виходить з наступного.
Особа вважається належним чином повідомленою, якщо зафіксовано факт отримання нею судової повістки, її відмови в отриманні повістки з додержанням правил доставки та вручення судових повісток або в засобах масової інформації надруковано оголошення про виклик.
На підставі ст. 280 ЦПК України, суд при проведенні заочного розгляду справи обов`язково повинен перевірити, крім іншого, факт повідомлення відповідача належним чином про дату, час і місце судового засідання.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Згідно частини 11 наведеної норми, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Ухвалюючи заочне рішення, місцевий суд зазначив, що відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, а позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Згідно відповіді на запит суду щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області 02 лютого 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 26.04.1996: АДРЕСА_2 .
Матеріали справи не містять відповідної заяви від відповідачки про надіслання їй SMS-повідомлень, тому не можна вважати належним її повідомленням такі виклики, направлені їй судом про розгляд справи, призначений на 29.03.2022, 07.07.2022.
Крім того, законодавцем у частині 4 статті 223 ЦПК України визначена можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлення заочного рішення) лише у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого.
Такого по справі не встановлено, оскільки хоча відповідачку суд і повідомив про розгляд справи судом 07.07.2022 об 11-й, а її посилання на неналежність повідомлення з огляду на кур`єрську доставку, а не Укрпошту є помилковими, проте належного повідомлення про розгляд справи 11.05.2022 та 14.07.2022 матеріли справи не містять.
Отже відсутня повторність неявки сторони відповідача у розумінні закону, необхідна для дотримання процесуального порядку для ухвалення заочного рішення.
Тому доводи відповідачки щодо порушення судом порядку ухвалення заочного рішення через її неповідомлення належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в ході якого було прийнято оскаржуване рішення, а також і пов`язана із цим неможливість нею надати суду докази, заслуговують на увагу.
Переглядаючи вказане заочне рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України).
Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України, повинні здійснювати за взаємною згодою.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, зокрема, встановлено, що позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті 3 частини другої статті 16 ЦК України, - припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Однієї з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 від ОСОБА_3 на підставі договору дарування прийняв в дарунок Ѕ частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 71,1 кв. м., загальною площею 104,2 кв. м. (а.с. 3), що підтверджується витягом від 16.10.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 5).
Вказана квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2011 року (справа № 2-814/11) про розподіл спільного майна подружжя, що набрало законної сили 22.09.2011 року.
Крім того, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що інша частина в розмірі Ѕ вказаної квартири належить відповідачу ОСОБА_2 .
Ухвалюючи заочне рішення, суд із посиланням на застосування до виниклих спірних правовідносин сторін вимог ст. 317, 321, 386, 391 ЦК України вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 , оскільки він є власником іншої частки квартири, яка належить на праві приватної власності також і позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачем квартирою, відповідач перешкоджає позивачу користуватися належною йому власністю, що порушує його права власності, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, а саме – вселення до квартири, оскільки відповідачка здійснює перешкоди позивачу у користуванні майном – Ѕ вказаної квартири, зменила замки в квартирі, чим унеможливлює потрапляння позивача до квартири, від врегулювання спору ухиляється.
Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що порушення судом процесуального порядку під час проведення заочного розгляду справи призвели до неврахування судом доказів, що надала відповідачка та які свідчать про таке.
З постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі №815/181/16 та наданих відповідачкою доказів вбачається, що ОСОБА_2 набула права власності на 549/1000 частин спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі – продажу від 20 березня 1996 року, згідно з яким вона придбала на підставі договору купівлі-продажу цю частину квартири у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які, у свою чергу були її власникам на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 04 березня 1996 року, зареєстрованого в ОМБТІ. 
Згідно з витягом №33784103 КП "ОМБТІ та РОН" ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 549/1000 частин квартири 10 квітня 2012 року.
Власником 451/1000 частин квартири на підставі договору купівлі продажу від 17 лютого 1996 року був ОСОБА_3 , який придбав її на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_7 , яка, в свою чергу, була власником цієї частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації держаного житлового фонду Приморського району 16 листопада 1995 року, зареєстрованого в ОМБТІ.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24 жовтня 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 21 грудня 2005 року.
31 березня 2011 року Приморським районним судом м. Одеси по справі №2-814/11 прийняте рішення, яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2011 року залишено без змін, про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано право власності за кожним на частину зазначеної квартири.
Між тим, ОСОБА_2 після прийняття Приморським районним судом м. Одеси по справі №2-814/11 рішення від 31 березня 2011 року про визнання права власності на частину на квартиру АДРЕСА_1 , звернулась до суду з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу 451/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 від 17 лютого 1996 року, згідно з яким вказану частину квартири придбав ОСОБА_3 , та рішенням Приморського районного суду від 09 вересня 2011 року позов задоволений, у якості покупця у ОСОБА_7 по договору купівлі-продажу від 17 лютого 1996 року 451/1000 частин квартири визнано ОСОБА_2 
09 грудня 2011 року Приморським районним судом м. Одеси по вказаній справі ухвалено додаткове заочне рішення та визнано за ОСОБА_2 право власності на 451/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 .
30 березня 2012 року згідно з Витягом про державну реєстрацію прав КП "ОМБТІ та РОН" №33672560 ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 451/1000 частин квартири, тобто відбулася згідно реєстраційних дій зміна власника щодо права власності на 451/1000 частин квартири, а саме ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , на підставі рішення суду від 09 грудня 2011 року.
Таким чином, станом на 12 квітня 2012 року згідно з витягом №33820672 КП "ОМБТІ та РОН" за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
19 квітня 2012 року за договором купівлі-продажу позивач ОСОБА_4 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_2 , яка виступала власником 451/1000 частки вищезазначеної квартири на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2011 року по справі №2/1522/87/11 та 549/1000 частки квартири на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 12 березня 1996 року.
ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на квартиру згідно Витягу про державну реєстрацію прав КП "ОМБТІ та РОН" №34020447 – 04 травня 2012 року, реєстраційний №6711480, номер запису: 683 в книзі 768пр-99.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Рубан М.О. про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 1665828 від 15.04.2013, на підставі якого була здійснена реєстрація прав на нерухоме майно – на 1/2 квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
Вищезазначеною постановою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №815/181/16 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року скасовано, провадження у справі № 815/181/16 закрите, зроблено висновок, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме - про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із житлових відносин та зумовлений незгодою позивача з рішенням про державну   реєстрацію   права на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . 
Також відповідачка в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги посилається на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2016 року у справі №  522/2168/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, яким відмовлено у задоволенні позову.
У вказаному рішенні, зокрема, встановлено, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна № 29566545 від 17.11.2014 року вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . 06.04.2013 року, тобто після реєстрації право власності на цю квартиру за ОСОБА_4 .
Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року (номер провадження 22ц-785/14) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , з тих підстав, що спірна квартира відповідно договору купівлі – продажу від 19.04.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , належить останньому, і ОСОБА_2 не є її співвласником.
Отже, наведене у своїй сукупності свідчить про те, що за ОСОБА_3 , який відчудив Ѕ частки спірної квартири позивачу по теперішній справі ОСОБА_1 16.10.2018, право приватної спільної часткової власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 06.04.2013 було зареєстровано вже після реєстрації права власності на цю квартиру в цілому за ОСОБА_4 .
Слушним є довід апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати висновки, зроблені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 про момент набуття права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року.
Зокрема, зроблено висновок про те, що до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.  Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, укладеному між ним як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем 19 квітня 2012 року, набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , договір посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сегеченко І.М. 19 квітня 2012 року, реєстровий № 465 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 травня 2012 року (а.с. 85).
Вказане підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 04.05.2012 про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру в цілому (а.с. 74).
Отже, заявницею ОСОБА_2 доведено перехід права власності на спірну квартиру в цілому від неї до ОСОБА_4 .
Проте, вказана особа як власник майна за обставин вирішення судом питання щодо порушеного права власності позивача шляхом обмеження його права користування та розпорядження спірним нерухомим майном шляхом надання вільного доступу до неї до участі у справі не залучена.
За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц ) пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 642/6181/16-ц).
При цьому, колегія суддів, розглядаючи справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційної скарги, не вирішує питання щодо одночасного існування права власності на спірну квартиру в цілому або її частки як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_1 , зареєстрованого у різний час, оскільки це не є предметом доказування по справі.
Визначальним для правильного вирішення справи є те, що позовні вимоги пред`явлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 як до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Іншим доводам апеляційної скарги колегія суддів не дає оцінки, оскільки це може бути зроблено під час розгляду з належним складом учасників справи.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або часткового і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Вказане неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є підставою для скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 1488,60 грн за подання апеляційної скарги, яка є обґрунтованою.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом надання вільного доступу до майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 20 січня 2023 року.

Головуючий                                                                М.В. Назарова

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                                       Ю.П. Лозко