КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 760/6158/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/853/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                  секретар - Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання  таким, що втратив право користування жилим приміщенням, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення  Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року,
 
встановив:
у лютому  2019 року позивач  звернулася  до суду з позовом, в якому просив  визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач  не проживає в ньому більше  року без поважних причин.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог було  відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов,  посилаючись на те, що висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач ОСОБА_1   в судові  засідання в суді апеляційної інстанції не з`явився, за зазначеною ним адресою для листування: АДРЕСА_2 судові повістки-повідомлення не отримував. Також представникам позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який здійснював представництво інтересів позивача з січня 2022 року, направлялись повідомлення на зазначені ними в процесуальних документах адреси електронної пошти. В зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та його представника.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника  відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що спірна квартира була надана матері відповідача - ОСОБА_6 на сім`ю із п`яти осіб - мати, батько ОСОБА_7 та їх діти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (покійний брат) та він. Згідно Розпорядження голови Жовтневої районної ради народних депутатів м. Києва від 25 листопада 1994 року №333 наймачем квартири є ОСОБА_10 - мати позивача, покійна сестра відповідача, та залишається до цього часу. 
Відповідач більше року в квартирі не проживає, не бере участі в її утриманні, його особистих речей в квартирі немає. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог було  відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2004 року, однак з поважних причин, а також було встановлено існування домовленості між матір`ю позивача - ОСОБА_10 та відповідачем щодо збереження за ним права користування спірним жилим приміщенням. 
Такий висновок суду  першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 47 Конституції України,  ст. 9, 71, 72 ЖК України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.  
В ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Всі доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, є аналогічним  доводам, викладеним в позовній заяві, були предметом перевірки при розгляді справи та  отримали належну правову оцінку судом першої інстанції. 
Як видно з матеріалів справи, кв. АДРЕСА_1   була надана матері відповідача - ОСОБА_6 на сім`ю із п`яти осіб - мати, батько ОСОБА_7 та їх діти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (покійний брат) та він.
Згідно Розпорядження голови Жовтневої районної ради народних депутатів м. Києва від 25 листопада 1994 року №333 наймачем квартири є ОСОБА_10 мати позивача, покійна сестра відповідача, та залишається  до цього часу. 
Представник позивача також не заперечувала, що вхідні двері в квартирі були змінені і нові ключі відповідачу передані не були.
Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок щодо поведінки померлої сестри відповідача, яка протягом тривалого часу визнавала за відповідачем право користування спірною квартирою, що відповідає  поясненням відповідача про існування домовленості між ними щодо його непроживання в квартирі за умови збереження за ним права на проживання в ній.
Це підтверджується і тим, що чоловік сестри був зареєстрований у квартирі в листопаді 2004 року, тобто за обов`язкової згоди відповідача.
Після смерті ОСОБА_10 в квартирі залишилася проживати її сім`я -  син та чоловік.
Після ухвалення рішення по справі ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 - чоловік ОСОБА_10 та батько позивача.
Відповідач визнавав, що тимчасово мешкав у іншому місці, оскільки  існувала домовленість із наймачем житла, його сестрою, про те, що він надає грошові кошти за комунальні послуги та квартирну плату. Сестра погодилась у даному житлі залишити за ним право користування спірною квартирою.
Позивач свої позовні вимоги обґрунтовував положеннями ст. 71 ЖК України, посилаючись на те, що відповідач не проживає в квартирі без поважних причин. 
Судом першої інстанції було правильно взято до уваги посилання відповідача на поважні причини, з яких він не міг проживати в спірній квартирі, що було викликано тим, що квартира складається з двох суміжних кімнат, в квартирі проживала сестра з чоловіком та дорослим сином. Крім того, позивач визнавав факт того, що вхідні двері до квартири повністю змінені і  ключі до дверного замка відповідачу не надавались.
Суд першої інстанції правильно взяв до уваги висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.
ЄСПЛ у своїй діяльності керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого  2021 року -  без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку. 
Повний текст постанови виготовлено 27 березня 2023 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді