ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 лютого 2023 року                                                          м. Кропивницький

справа № 404/4935/21
провадження № 22-ц/4809/156/23 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді -Головань А.М., Дуковський О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н. В.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 вересня 2022 року (суддя Кулінка Л.Д.).  
 
                                             ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» (далі - Кіровоградська обласна лікарня), згідно з яким, з урахуванням поданих уточнень (а.с. 57-64 том 1), просила: 
- визнати незаконним та скасувати наказ Кіровоградської обласної лікарні № 207-л від 04 червня 2021 року «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»;      
- поновити ОСОБА_1 на посаді сестрою медичного відділення консультативної поліклініки Кіровоградської обласної лікарні з 04 червня 2021 року; 
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2021 року 02 серпня 2021 року у сумі 12009,40 грн; 
  - стягнути з Кіровоградської обласної лікарні на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
Позивач також просить відшкодувати за рахунок відповідача понесені нею судові витрати у справі, що складаються із судового збору та витрат на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн. 
Свої вимоги обґрунтувала тим, що наказом головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні № 207-л від 04 червня 2021 року «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника уповноваженого ним органу» розірвано трудовий договір з сестрою медичною відділення консультативної поліклініки ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, 04 червня 2021 року. Зазначає, що не погоджується зі своїм звільненням, вважає його незаконним.
Так, з метою проходження циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклінічна справа» позивача направлено до Комунального некомерційного підприємства «Поліклінічне об`єднання Міської ради міста Кропивницького» з 15 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року з відривом від виробництва. Вказує, що 19 березня 2021 року та 22 березня 2021 року були визначені днями самопідготовки. Під час проходження даного циклу курсів 19 березня 2021 року вона захворіла та звернулась до сімейного лікаря зі скаргами на болі в гортані, загальною слабкістю, головним болем та температурою. Вважала, що це легка простуда, тому не оформляла лікарняний лист. 23 березня 2021 року у день проведення лекцій повідомила про хворобу старосту курсів ОСОБА_2 з подальшим доведенням до відома куратора курсів ОСОБА_3 . Увечері цього ж дня зателефонувала старості, щоб дізнатися чи поставила вона до відома куратора про причини її неявки на лекції. Староста зазначила, що куратора повідомила, остання рекомендувала позивачу лікуватись. На необхідність оформлення лікарняного листа ніхто із вказаних осіб не вказував. 24 березня 2021 року та 25 березня 2021 року стан здоров`я позивача не змінився, про що вона повідомила старосту. 29 березня 2021 року позивач звернулась до свого лікаря-терапевта ОСОБА_4 , здавши при цьому ПЛР тест на COVID-19. 30 березня 2021 року позивачу зателефонували із лікарні і повідомили, що у неї виявлено позитивний результат дослідження антитіл SARS-COV-2. У цей ж день позивачу виписано листок непрацездатності серії АЛГ № 085044, відповідно до якого вона перебувала на лікарняному з 30 березня 2021 року по 17 квітня 2021 року. 19 квітня 2021 року позивач звернулась до головного лікаря із заявою, відповідно до якої просила відмінити їй курси удосконалення за циклом «Амбулаторно-поліклінічна справа» з 15 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року у зв`язку з хворобою. Однак, Кіровоградською обласною лікарнею була створена комісія для з`ясування обставин проходження позивачем циклу удосконалення, за висновком якої позивач була відсутня на заняттях циклу у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року без поважних причин. У зв`язку з викладеним 04 червня 2021 року позивач була звільнена на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. 
Вказує на незаконність наказу відповідача про її звільнення, оскільки документ не містить дат прогулів та часу відсутності на роботі. Вважає, що проходження циклу удосконалення не є її місцем роботи, а тому не йдеться про порушення трудової дисципліни. Звертає увагу, що акт, яким має фіксуватися прогул працівника, роботодавцем не складався. Не зафіксований прогул також і у табелі обліку робочого часу Кіровоградської обласної лікарні за березень 2021 року.
Посилається також на пропуск відповідачем строку для застосування дисциплінарного стягнення.
На переконання позивача, відсутні правові підстави вважати, що нею було вчинено прогул, оскільки причини пропуску нею лекцій є поважними. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки останнє відбулося на підставі незаконного наказу роботодавця. З огляду на викладене, просить скасувати відповідний наказ відповідача, поновити на роботі з одночасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Крім того, стверджує, що у зв`язку з незаконним звільненням зазнала моральних страждань, приниження честі, гідності і ділової репутації, погіршення стану здоров`я, а тому має право на відшкодування відповідачем завданої їй моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн.   
У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Зазначив, що у ході проведеного службового розслідування виявлено, що позивач була відсутня на заняттях циклу у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року без поважних причин, що відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року ОСОБА_1 не зверталась до кабінету лікарського прийому за спеціальністю «лікар-терапевт» відділення консультативної поліклініки з підозрою на інфікування COVID-19 чи будь-якими іншими скаргами на стан свого здоров`я. Відповідно до службової записки від 26 травня 2021 року лікаря терапевта Тетяни Голікової, відповідальної за обслуговування співробітників лікарні, позивач звернулась до лікаря терапевта 29 березня 2021 року близько 8 години ранку та повідомила, що захворіла 27 березня 2021 року, свою амбулаторну картку не надала та відмовилась від медичної допомоги.
Вказує, що службове розслідування відносно позивача було завершене 24 травня 2021 року та лише за результатами роботи комісії було встановлено факт прогулу як юридичний факт, а тому відповідач дотримався строків, встановлених ст. 148 КЗпП України.
 
Наголошує, що відповідачем було здійснено повний, неупереджений та всебічний розгляд обставин можливого проступку працівниці за період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року, про що свідчить факт нарахування заробітної плати позивачу та подальшим його коригуванням на підставі встановлених службовим розслідуванням обставин.
 
Стверджується, що під час проходження курсів трудові відносини позивача з відповідачем не припинялись, а відтак позивач була зобов`язана прослуховувати курси та могла бути відсутньою на них лише з поважних причин. Разом з тим, перебування на контролі у сімейного лікаря, будь-які можливі консультації та обстеження без відкриття лікарняного листка не є поважними причинами для відсутності позивача на курсах та невиконання службових обов`язків у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року. 
 
Доказів протилежного позивачем не надано.
 
Відповідач вказує, що надані позивачем до суду копії результатів огляду хворої ОСОБА_1 в період з 30 березня 2021 року по 12 квітня 2021 року та роздруківка телефонної переписки позивача з лікарем ОСОБА_5 та сімейним лікарем ОСОБА_4 не є належними та достовірними доказами у справі.
 
У частині стягнення моральної шкоди відповідач вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено у встановленому порядку факту неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини роботодавця (а.с. 102-110 том 1). 
 
До суду першої інстанції позивачем подано письмові пояснення (вступне слово), відповідно до яких додатково вказала на те, що після погіршення самопочуття спочатку відмовилась від лікарняного листа, оскільки перебувала на курсах з відривом від виробництва і сподівалась на покращення здоров`я найближчим часом. Звертає увагу, що у подальшому у неї було діагностовано захворювання на COVID-19 і вона не мала наміру створювати загрозу для здоров`я своїх колег. Відповідач жодних негативних наслідків для роботи не відчув, оскільки позивач була направлена на курси з відривом від виробництва. 
Посилаючись на практику Верховного Суду України, зазначає, що відсутність працівника на роботі за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами. Наголошує на своїй зацікавленості у проходженні курсів підвищення кваліфікації, а її відсутність зумовлена поважними причинами. Вказує, що діяла добросовісно, попередивши всіх відповідальних осіб про свою хворобу та дотримуючись усіх рекомендацій на випадок зараження на COVID-19. Також зазначає, що у службовій записці лікаря-терапевта поліклінічного відділення Обласної лікарні Голікової Т. містяться неправдиві дані про те, що зі слів позивача остання захворіла 27 березня 2021 року. Ця інформація відрізняється від запису у картці амбулаторного хворого, де лікар вказала, що позивач хворіє з 23 березня 2021 року. На переконання позивача, відповідач скористався можливістю звільнити небажаного працівника, оскільки її звільнення відбулось за суто формальною причиною менше ніж через рік після поновлення її на роботі у судовому порядку.Такі дії відповідача негативно позначилися на звичному укладі життя позивача, завдали шкоди її репутації та здоров`ю (а.с.208-211 том 1).
               
Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.       
Вирішуючи по суті спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини свідчать про те, що позивач не вбачала необхідності дотримуватись трудової дисципліни під час проходження циклу удосконалення медичних сестер. Позицію позивача, що на курсах підвищення кваліфікації у дні самопідготовки можна не з`являтись на заняття і ніяким чином ці дні не відпрацьовувати суд вважає хибною і такою, що лише тільки підтверджує ігнорування позивачем правил трудової дисципліни. Безвідповідальне ставлення позивача до роботи, на думку суду, підтверджується також показаннями свідків. Так, свідок лікар-терапевт ОСОБА_4 повідомила, що ОСОБА_1 звернулась до неї зі скаргами на погане самопочуття і та запропонувала позивачу пропити ліки та спостерігати за самопочуттям. Через погіршення стану здоров`я позивача було направлено на проходження огляду та здачу аналізів для постановлення діагнозу. Позивач стосовно лікарняного нічого лікарю не говорила, а вже після того як сама лікар спитала щодо оформлення листка непрацездатності, позивач відмовилась, зазначаючи що перебуває на курсах підвищення кваліфікації, а тому лікарняний їй не потрібний.
Судом зважено на те, що під час проходження курсів підвищення кваліфікації на працівника продовжують розповсюджуватись правила внутрішнього розпорядку, відповідно до яких він повинен підвищувати свій кваліфікаційний рівень, є підзвітним начальнику, але в той же час, підпорядковується розпорядку установи, де проводяться курси. Таким чином, перебування на циклі удосконалення сестер медичних не звільнило позивача від виконання обов`язків, що полягали у підвищенні кваліфікації, а відтак позивач була зобов`язана прослухати цикл удосконалення сестер медичних, а відсутність на курсах мала бути зумовлена лише поважними причинами у розумінні КЗпП України.
На переконання суду першої інстанції, перебування позивача на контролі у сімейного лікаря, будь-які можливі консультації та обстеження без відкриття лікарняного листка не є поважними причинами відсутності позивача на циклі удосконалення сестер медичних та невиконання нею своїх службових обов`язків у період з 21 березня 2021 року по 26 березня 2021 року.
Суд не погодився з доводами позову про пропуск відповідачем строку, передбаченого ч. 1 ст. 148 КЗпП України, вказавши, що дана норма передбачає обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення з дня виявлення саме проступку як такого. При цьому, під виявленням проступку розуміється не лише виявлення факту (певного діяння), а й встановлення працівника, який учинив ці діяння, протиправність цих діянь, вину працівника, наявність шкідливих наслідків, причинного зв`язку між правопорушенням та шкідливими наслідками. Тому відповідач, 19 квітня 2021 року дізнавшись про відсутність позивача на циклі удосконалення сестер медичних, здійснив ряд заходів для перевірки обставин відсутності позивача на циклі, а після зібрання фактів такої відсутності без поважних причин, звільнив позивача з дотриманням строків, визначених КЗпП України.
Врахувавши, що позивачем було допущено порушення трудової дисципліни, а саме: відсутність на циклі удосконалення сестер медичних у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року без поважних причин та вказані позивачем обставини поважності такої відсутності не знайшли свого підтвердження, а також те, що позивач працює на займаній посаді тривалий час і повинна розуміти, що відсутність на робочому місці, у відрядженні та інших заходах через хворобу без належного оформленого листка непрацездатності є порушенням норм трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України цілком обґрунтовано та з дотриманням вимог законодавства.
Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі, судом відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі. 

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
    
          Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 вересня 2022 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю. Підставами апеляційного оскарження скаржниця зазначає те, що судом першої інстанції допущено грубі порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи. Рішення є необґрунтованим, незаконним та ухваленим за неповного з`ясуванням фактичних обставин справи, неправильного застосування та тлумачення закону.
       Зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржниця вказує на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України. Стверджує, що встановивши фактичні обставини справи, суд не вважав за необхідне розглянути їх комплексно, а надав перевагу формальному застосуванню законодавчих норм.         Так, на думку скаржниці, судом не було враховано, що: 
- спроби безпідставного звільнення позивача здійснюється позивачем не вперше; 
- у період із 15 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року позивача було направлено у відрядження із відривом від виробництва, тобто на робочому місці вона не перебувала, тому трудової дисципліни не порушувала, шкоди власною відсутністю відповідачу не нанесла; 23 березня 2021 року в день проведення лекції повідомила про хворобу старосту курсів; жодного разу за 35 років роботи в Кіровоградській обласній лікарні не притягувалась до дисциплінарної відповідальності за прогули;
- 19 квітня 2021 року позивач самостійно звернулась до відповідача з заявою про скасування їй курсів удосконалення за циклом «Амбулаторно-поліклінічна справа» з 15 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року у зв`язку з хворобою. Саме тоді відповідачу стало відомо про не проходження позивачем курсів підвищення кваліфікації, а наказ про звільнення видано 04 червня 2021 року, тобто із порушенням місячного терміну для встановлення дисциплінарного проступку;
- дисциплінарний проступок позивача, про який стверджує відповідач, не було зафіксовано належним чином, не було складено акт, який фіксує проступок, а службове розслідування завершилось 24 травня 2021 року складанням довідки, тобто документа інформаційного характеру; 
- у оскаржуваному наказі №207-л від 04 червня 2021 року роботодавець, констатуючи прогул, не зазначив коли відбувся прогул і скільки він тривав;
- у картці пацієнтки зроблено зазначення про дату звернення позивача до лікаря та чітко зафіксовано - хворіє із 23 березня 2021 року, видання лікарняного листа не потрібне, оскільки хвора знаходиться на курсах підвищення кваліфікації;
- у судовому рішенні спотворено викладено свідчення старости курсів ОСОБА_2 та лікаря ОСОБА_4 , аналізу свідченням куратора курсів ОСОБА_3 взагалі не надано. 
На переконання скаржниці, у зв`язку з неналежною оцінкою доказів у справі, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, щодо розмежування права і обов`язку роботодавця застосувати дисциплінарне стягнення, яке встановлене законом. Вважає, що застосовуючи до позивача звільнення як вид дисциплінарного стягнення, відповідачем, всупереч вимогам закону, не було враховано: ступінь тяжкості вчиненого проступку; перенесену позивачем важку хворобу; попередню роботу працівника; відсутність завданої шкоди; непроходження курсів підвищення кваліфікації жодним чином не позначилося на професійній кваліфікації позивача; передпенсійний вік позивача та досвід роботи на посаді.
Акцентує увагу на тому, що для встановлення факту прогулу суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Скаржниця наполягає на поважності причин своєї відсутності на курсах підвищення кваліфікації та вказує, що поважною причиною відсутності працівника є саме наявність захворювання, а не дата видача документа, що підтверджує таке захворювання.

Рух справи у суді апеляційної інстанції 

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року з підстав, що в ній зазначені, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
Оскільки недоліки апеляційної скарги були усунуті у встановлений строк, ухвалою апеляційного суду від 10 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов на електронну адресу суду апеляційної інстанції, відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Вважає, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене на підставі повного і всебічного вивчення матеріалів справи. Позиція позивача, висловлена в апеляційній скарзі, не спростовує доводів та висновків суду першої інстанції (а.с. 62-64 том 2). 
30 листопада 2022 року апеляційним судом закінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції на 17 січня 2023 року, про що постановлено відповідну ухвалу.
Протокольною ухвалою від 17 січня 2023 року апеляційним судом задоволено клопотання представника позивача та відкладено апеляційний розгляд справи на 16 лютого 2023 року.
У встановленому процесуальним законом порядку сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 87-89 том 2).
14 лютого 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та, за можливості, проведення судового засідання у період з 04 по 07 квітня 2023 року. Клопотання обґрунтоване триваючим перебуванням представника за кордоном та бажанням позивача та її представника брати участь у судових засіданнях (а.с. 90-92 том 2). 
Розглянувши заявлене клопотання, апеляційний суд не вбачає підстав для його задоволення.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційним судом враховано, що 17 січня 2023 року судом вже було задоволено клопотання представника позивача та відкладено апеляційний розгляд даної справи. Повторне клопотання про відкладення заявлене представником фактично з тих самих підстав, що і попереднє. 
Апеляційний суд наголошує, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Невмотивоване відкладення судового розгляду свідчитиме про порушення принципу розумності строків розгляду справи та затягування судового процессу, що є недопустимим.
Беручи до уваги викладене та враховуючи, що представником скаржниці не надано доказів, які б підтверджували обставини, наведені у клопотанні та що ці обставини будуть усунуті до наступного судового засідання, не доведено поважність причин для перенесення розгляду справи та неможливість участі у судовому засіданні скаржниці, що належно про нього повідомлена, клопотання про відкладення задоволенню не підлягає.
Крім того, у апеляційній скарзі, а також окремим документом (а.с. 73-74 том 2) скаржницею заявлено клопотання про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . На думку заявниці, оскільки в апеляційній скарзі порушується питання спотворення та ігнорування змісту свідчень вказаних осіб судом першої інстанції, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення, заявлені свідки мають бути заслухані безпосередньо судом апеляційної інстанції для надання їх свідченням нової оцінки.
Вирішуючи дане клопотання скаржниці, колегія суддів враховує вимоги ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, за якими  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї . Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи зі змісту наведених процесуальних вимог, заявлене клопотання не містить обґрунтованих доводів щодо необхідності виклику свідків до апеляційного суду. До того ж, матеріали даної справи свідчать про те, що зазначені у клопотанні свідки були викликані та допитані судом першої інстанції, їх показання у судовому засіданні зафіксовані за допомогою звукозаписувального технічного засобу, технічний запис засідань суду першої інстанції наявний у матеріалах даної справи, а отже відсутні обставини, які перешкоджають апеляційному суду дослідити докази, на які скаржниця посилається у апеляційній скарзі, у тому числі і показання свідків, у встановленому процесуальним законом загальному порядку. 
За викладеного, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання скаржниці про виклик свідків. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступного. 

Обставини справи, встановлені судами

Відповідно до наказу від 02 серпня 1985 року № 106-Л ОСОБА_1 прийнято на посаду медичної сестри неврологічного відділення Кіровоградської обласної лікарні у зв`язку з закінченням Кіровоградського медичного училища з 01 серпня 1985 року (а.с. 13 том 1). З 1988 року позивач працювала на посаді медичної сестри відділення консультативної поліклініки лікарні. Згідно з наказом від 02 червня 2011 року №124 позивач отримала вищу категорію за спеціальністю «Сестринська справа», а згідно з наказом від 22 квітня 2016 року №112ад - підтвердила вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Сестринська справа» (а.с. 15 том 1).
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року у справі № 404/2882/19, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року, було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної лікарні; визнано незаконними та скасовано накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та наказ № 80-л від 20 березня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді сестри медичної відділення консультативної поліклініки Кіровоградської обласної лікарні; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 березня 2019 року по 12 березня 2020 року у розмірі 63388,00 грн та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн (а.с. 6-8 том 2, Єдиний державний реєстр судових рішень).
Відповідно до заяви від 10 березня 2021 року ОСОБА_1 просила директора Кіровоградської обласної лікарні Андреєву Л.М. посприяти у реалізації законного права на атестацію з метою підтвердження кваліфікації та професійного рівня. Зі змісту заяви вбачається, що за п. 1.8. Положення про атестацію молодших спеціалістів з медичною освітою, затвердженого наказом МОЗ від 23 листопада 2007 року № 742, атестація молодших спеціалістів з медичною освітою здійснюється один раз на п`ять років. Позивач проходила курси 5 років тому, з 28 березня 2016 року по 28 квітня 2016 року, і була атестована на підтвердження кваліфікаційної категорії. Начальник відділу кадрів відмовляється сприяти у наданні інформації щодо порядку проходження курсів підвищення кваліфікації, а тому позивач змушена звертатись із вказаною заявою (а.с. 176 том 1).
На підставі наказу від 15 березня 2021 року № 12-К сестру медичну відділення консультативної поліклініки ОСОБА_1 направлено для проходження циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклічна справа» на базі комунального некомерційного підприємства «Поліклінічне об`єднання» Міської ради міста Кропивницького» з 15 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року з відривом від виробництва (а.с.16 том 1).
Як стверджує позивач, під час проходження даного циклу удосконалення 19 березня 2021 року (п`ятниця) вона захворіла та звернулась до сімейного лікаря зі скаргами на болі в гортані, загальною слабкістю, головним болем та температурою. Лікарняний лист не оформляла, оскільки вважала, що захворіла на застуду. 22 березня 2021 року (понеділок) на курсах був оголошений днем самопідготовки. 23 березня 2021 року (вівторок) повідомила про свою хворобу старосту курсів ОСОБА_2 та просила повідомити вказану інформацію куратору курсів ОСОБА_3 24 березня 2021 року (середа) та 25 березня 2021 року (четвер) стан здоров`я позивача не змінився, про що вона повідомила старосту. Остання, у свою чергу, повідомила позивача, що 26 березня 2021 року (п`ятниця) день самопідготовки. У зв`язку з погіршенням самопочуття 29 березня 2021 року (понеділок) позивач звернулась з відповідними скаргами до свого лікаря-терапевта ОСОБА_4 та зробила ПЛР - тест на COVID-19 (а.с. 35 том 1). 30 березня 2021 року (вівторок) позивача повідомлено про позитивний результат дослідження антитіл SARS-COV-2 (а.с. 31 том 1), призначено лікування та виписано листок непрацездатності серії АЛГ № 085044 (а.с. 30 том 1), відповідно до якого вона перебувала на лікарняному з 30 березня 2021 року по 17 квітня 2021 року. 
За результатами мультизрізової комп`ютерної томографії органів грудної клітки та середостіння від 30 березня 2021 року позивачу діагностовано двосторонню полісегментарну пневмонію (з найбільшою ймовірністю вірусної етимології). СО-RADS 5. КТ 2 (середнього ступеню важкості), з залученням паренхіми легень до 35-40%. Лімфаденопатія. Остеохондроз грудного відділу хребта (а.с. 34 том 1). 
У перший робочий після перебування на лікарняному день - 19 квітня 2021 року позивачем на ім`я головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні подано заяву, відповідно до якої  просила (мовою оригіналу): «відмінити» їй курси удосконалення за циклом амбулаторно-поліклінічна справа з 15 березня по 09 квітня 2021 року», у зв`язку із хворобою наCOVID-19. На вказаній заяві проставлена резолюція завідувача відділення консультативної поліклініки: «не заперечую» (а.с. 41 том 1). 
На лист відповідача від 20 квітня 2021 року № 1828/04 про надання інформації щодо відвідування ОСОБА_1 циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклінічна справа» Кіровоградським медичним фаховим коледжом ім. Є.Й. Мухіна 29 квітня 2021 року надано відповідь про те, що ОСОБА_1 з 22 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року була відсутня на заняттях циклу; слухачу ОСОБА_1 . Свідоцтво про проходження підвищення кваліфікації та перепідготовки молодших медичних і фармацевтичних працівників не видавалось (а.с. 137, 24-28 том 1).
За наказом головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні від 30 квітня 2021 року №52-ад створено комісію для з`ясування обставин проходження циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклінічна справа» ОСОБА_1 ; комісії доручено у строк до 24 травня 2021 року провести перевірку фактів, викладених у листі від 29 квітня 2021 року № 224 Кіровоградського медичного фахового коледжу ім. Є.Й. Мухіна щодо дій сестри медичної відділення консультативної поліклініки ОСОБА_1 та надати відповідну довідку про результати перевірки з пропозиціями подальших дій (а.с. 42, 43 том 1).
Відповідно до письмового повідомлення від 07 травня 2021 року комісією запропоновано позивачу у строк до 16 год. 00 хв. цього ж дня надати письмові пояснення про причини відсутності на заняттях. На зазначеному повідомленні позивач написала: «Надам пояснення 10.05.2021 року до 14.00 год., у зв`язку з поганим самопочуттям, зараз не маю змоги, погано почуваю в зв`язку зі стресовою ситуацією» (а.с.44 том 1).
У пояснювальній записці на ім`я головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні від 10 травня 2021 року стосовно своєї відсутності на курсах підвищення кваліфікації  позивач зазначила, що 22 березня 2021 року особиста присутність слухачів на курсах підвищення кваліфікації не вимагалася, оскільки цей день був присвячений  самопідготовці. 23 березня 2021 року зранку почала себе погано почувати: підвищена температура тіла, головний біль,ускладнене дихання, загальна слабкість, запаморочення. Усвідомлюючи високу ймовірність зараженняCOVID-19, повідомила відповідальних осіб про погіршення самопочуття,з того часу перебувала на самоізоляції до 17 квітня 2021 року. 30 березня 2021 року отримала позитивний результат ПЛР тесту на COVID-19 та результат комп`ютерної томографії: пневмонія, стан середньої важкості. Також позивач вказала на інкубаційний період хвороби та навела ймовірні обставини свого зараження (а.с.46-47 том 1).
11 травня 2021 року трьома працівниками Кіровоградської обласної лікарні складено акт про те, що позивачем у приймальні головного лікаря надано пояснювальну записку щодо причин її відсутності на заняттях циклу (в одному примірнику на двох аркушах) (а.с. 45 том 1).
Листом від 20 травня 2021 року № 263 Кіровоградський медичний фаховий коледж ім. Є.Й.Мухіна повідомив відповідача, що відповідно до наказу № 86-к/А від 19 березня 2021 року 22 березня 2021 року затверджено як день самопідготовки слухачів курсів з циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклінічна справа» з наданням необхідних матеріалів слухачам вказаного циклу з подальшим розглядом результатів самопідготовки 23 березня 2021 року (а.с. 23 том 1).
Відповідно до службової записки від 26 травня 2021 року на ім`я головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні, лікар терапевт, відповідальний за обслуговування співробітників лікарні Голікова Т. повідомляє, що ОСОБА_1 на час звернення знаходилась на курсах підвищення кваліфікації. 29 березня 2021 року прийшла за направленням на ПЛР, зазначила, що захворіла 27 березня 2021 року (субота - вихідний). Медичною сестрою було виписано ПРЛ до вірусу SARS COV-2. Після отримання результату 29 березня 2021 року ОСОБА_1 прийшла в кабінет довіреного лікаря без амбулаторної карти, відмовилась від медичної допомоги. Зі слів ОСОБА_1 , вона звернеться за медичною допомогою до сімейного лікаря. На даний час амбулаторну карту співробітника та виписку з амбулаторної карти від сімейного лікаря не надає. Неодноразово нагадували про надання медичної документації. На запит не реагувала (а.с. 118 том 1).
24 травня 2021 року комісією, створеною на підставі наказу головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні від 30 квітня 2021 року №52-ад, складено довідку про перевірку обставин проходження циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклічна справа» ОСОБА_1 (а.с. 119-121 том 1). У вказаній довідці зазначено, що у ході перевірки комісією вивчені: 1) заява ОСОБА_1 від 19 квітня 2021 року про скасування циклу удосконалення у зв`язку із хворобою; 2) листок непрацездатності серія АЛГ № 085044 на ім`я ОСОБА_1 ; 3) направлення на лабораторне тестування від 29 березня 2021 року; 4) протокол № 1502 про результати дослідження методом ПЛР; 5) наказ головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні від 15 березня 2021 року № 12-к; 6) лист Кіровоградського медичного фахового коледжу ім. Є.Й.Мухіна від 29 квітня 2021 року № 224 (щодо відвідуваності циклу ОСОБА_1 ); 7) копія журналу обліку відвідування теоретичних та практичних занять на курсах підвищення кваліфікації (додаток № 1 до листа від 29 квітня 2021 року № 224); 8) копія табелю обліку робочого часу КНП «Поліклінічне відділення Міської ради міста Кропивницький» (додаток № 2 до листа від 29 квітня 2021 року № 224); 9) пояснювальна записка ОСОБА_1 від 10 травня 2021 року; 10) акт від 11 травня 2021 року про надання пояснювальної записки ОСОБА_1 ; 11) лист Кіровоградського медичного фахового коледжу ім. Є.Й.Мухіна від 20 травня 2021 року № 263 (щодо необхідності особистої присутності слухачів на заняттях циклу 22 березня 2021 року); 12) службова записка лікаря терапевта, відповідального за обслуговування співробітників лікарні від 26 травня 2021 року. Комісією з`ясовано, що у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року ОСОБА_1 не зверталась до кабінету лікарського прийому за спеціальністю «лікар-терапевт» відділення консультативної поліклініки з підозрою на інфікування COVID-19 чи будь-якими іншими скаргами на стан свого здоров`я. Комісією встановлено, що сестра медична відділення консультативної поліклініки ОСОБА_1 була відсутня на заняттях циклу у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року без поважних причин, що відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України являється підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Крім того, зазначено, що оскільки ОСОБА_1 було нараховано та виплачено заробітну плату як такій, що відвідувала заняття циклу у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року, та у зв`язку з тим, що комісією виявлено відсутність ОСОБА_1 на заняттях циклу у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року без поважних причин, бухгалтерії Кіровоградської обласної лікарні необхідно здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 як такій, що була відсутня без поважних причин на заняттях циклу у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року (а.с.48-50 том 1).
Відповідно до наказу головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні від 04 червня 2021 №207-л «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу», розірвано трудовий договір з сестрою медичною консультативної поліклініки ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, 04 червня 2021 року; проведено утримання коштів з заробітної плати ОСОБА_1 за дні прогулів з 23 по 26 березня 2021 року (а.с. 14 том 1).
Задовольнивши відповідне клопотання позивача, судом першої інстанції у ході судового розгляду справи у якості свідків були допитані: куратор циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклічна справа» ОСОБА_3 , сімейний лікар позивача ОСОБА_4  тастароста групи на курсах підвищення кваліфікації ОСОБА_2 (а.с. 177-180, 187-190 том 1).
Так, свідок ОСОБА_3 щодо відомих їй обставин повідомила наступне: 23 березня їй сказала староста, що ОСОБА_1 захворіла; про необхідність оформлення позивачем лікарняного не говорила, оскільки бувають такі життєві ситуації, коли людина хворіє день - два і одужує; бувало, що у подібних ситуаціях відпускала хворого з занять та не ставила відмітки про відсутність у журналі обліку; десь за тиждень дізналась, що у ОСОБА_1 ковід, бо постало питання, коли останній раз вона контактувала з групою, щоб не закривати групу на карантин; 22 березня та 26 березня були днями самопідготовки; свій реферат ОСОБА_1 не здала, після хвороби свідок її не бачила.
За показаннями свідка  ОСОБА_4 , 23 березня їй зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що захворіла на ковід; з пацієнткою переписувались щодо симптомів захворювання в телефонному режимі; такі звернення пацієнтів ніде не фіксуються; якщо ковід підтверджений тестом, виписувала лікарняний без приходу пацієнта на прийом; ОСОБА_1 не могла відразу виписати лікарняний, оскільки від неї не було підтвердження (теста); по тим симптомам, що повідомляла ОСОБА_1 по телефону, вона дійсно хворіла; коли ОСОБА_1 прийшла на прийом 30 березня у неї уже була пневмонія, 29 березня ОСОБА_1 попросила лікарняний. 
Свідок ОСОБА_2 відповідала, що курси підвищення кваліфікації тривали з 9 год. 00 хв. до 12 год. 30 хв., кожна п`ятниця та понеділок були днями самопідготовки; 18 березня ОСОБА_1 повідомила її, що захворіла та попросила поставити до відома керівника курсів; керівник відпустила її до понеділка, пізніше керівник сказала ОСОБА_1 йти на лікарняний; для самопідготовки давали завдання та теми рефератів, свій реферат ОСОБА_1 не здала.
Ухвалою від 04 лютого 2022 року судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача та витребувано у Акціонерного товариства «Українська залізниця» інформацію чи користувалась ОСОБА_1 послугами залізничного транспорту у період з 15 березня 2021 року по 30 березня 2021 року та у разі, якщо так, чи покидала межі міста Кропивницького (а.с. 192 том 1).
Листом від 30 серпня 2022 року Філія «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця» повідомило суд першої інстанції, що інформації стосовно оформлення проїзних документів у період з 15 березня 2021 року по 30 березня 2021 року на прізвище та ім`я ОСОБА_1 в базі даних АСК ПП УЗ немає (а.с. 216 том 1). 

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Частиною 6 ст. 43 Конституції України закріплено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За нормою ст.122 КЗпП України при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
У ч. 1 ст. 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
За нормою ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджується про пропуск Кіровоградською обласною лікарнею встановленого законом місячного строку з дня виявлення прогулу для застосування дисциплінарного стягнення. Разом з тим, пропуск цього строку відповідачем виключає можливість застосування до працівника дисциплінарного стягнення.
Скаржниця вказує, що про не проходження ОСОБА_1 курсів підвищення кваліфікації відповідач дізнався безпосередньо від неї 19 квітня 2021 року. Свідченням цього є подана нею заява про «відміну курсів». 
Разом з тим, позивача із займаної посади звільнено на підставі наказу від 04 червня 2021 року, а тому вважає, що встановлений ст.148 КЗпП України строк пропущений відповідачем. 
Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржниці, а рішення суду першої інстанції у відповідній його частині вважає законним та обґрунтованим.
За вимогами ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Тобто до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення здійснюється з дня виявлення не лише факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. 
Колегією суддів враховано, що проходження курсів підвищення кваліфікації мало здійснюватися скаржницею з відривом від виробництва, про що вона сама неодноразово наголошувала, а тому у разі здійснення нею дисциплінарного проступку, роботодавцю не може бути відомо про зазначений факт в момент його вчинення.
Як правило, місячний строк обчислюється з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки тощо. В той же час роботодавець наділений правом застосувати дисциплінарне стягнення до працівника не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Подібний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 516/268/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 638/14690/18-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 428/6597/19.
Оскільки судами встановлено, що службова перевірка відповідача щодо скаржниці завершилась 24 травня 2021 року оформленням відповідної довідки, а дисциплінарне стягнення застосоване до неї 04 червня 2021 року на підставі наказу від 04 червня 2021 року, відсутні підстави стверджувати про пропуск Кіровоградською обласною лікарнею строку, встановленого у ст.148 КЗпП України. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав застосування до скаржниці звільнення як виду дисциплінарного стягнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що позивача за прогул у період з 23 березня по 26 березня (включно) 2021 року притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення на підставі наказу від 04 червня 2021 року.
У ч. 1 ст. 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Як уже зазначалось апеляційним судом, відповідно до ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Таким чином, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
З фактичних обставин даної справи вбачається, що скаржниця не заперечує та визнає факт непроходження нею циклу удосконалення сестер медичних за спеціальністю «Амбулаторно-поліклінічна справа», а також факт відсутності її на заняттях у Кіровоградському медичному фаховому коледжі ім. Є.Й. Мухіна, зокрема, у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року.
Разом з тим, для встановлення допущення працівником прогулу, крім фіксування самого факту відсутності працівника на роботі, необхідним є з`ясування причин такої відсутності. 
Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Безумовно, це мають бути об`єктивні обставини, які перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
У листі від 20 листопада 2006 року за № 270/06/187-06 Міністерство праці та соціальної політики України у межах своєї компетенції повідомило, що п. 4 ст. 40 КЗпП України визначає як прогул відсутність на роботі, в тому числі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин. Наявність поважних причин може бути визнана у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров`я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищуєту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.
Зазначеного судом першої інстанції безпідавно не взято до уваги.
Крім того, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1, абз. 1- 4 ч. 2 ст.76 ЦПК України).
Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 76 ЦПК України.  При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров`я може підтверджуватися не лише листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, випискою з медичної карти амбулаторного хворого, а також показаннями свідків чи іншими доказами.
Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (ухвала Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі № 6-10006кс02).
       Відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено у ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
За доводами скаржниці, її нез`явлення на курсах підвищення кваліфікації у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року було пов`язане з поганим самопочуттям, що супроводжувалося підвищеною температурою тіла, загальною слабкістю, головеним болем та болем у гортані, в подальшому ій діагностовано захворювання COVID-19, двосторонню пневмонію, тобто первісні сім потоми саме були початком важкої хвороби.
На вказані доводи скаржниці суд першої інстанції уваги не звернув. Поміж тим, вони підтверджуються показаннями свідків, зокрема, сімейного лікаря ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_1 укладено декларацію щодо надання первинної медичної допомоги (а.с. 39 том 1).
Із запису у медичній картці ОСОБА_1 від 29 березня 2021 року вбачається, що остання захворіла 23 березня 2021 року, знаходилась на курсах, з яких відпросилась та лікувалась дома (а.с. 48 том 2).
Належної оцінки цим доказам судом надано не було.
Разом з тим, судом безпідставно взято до уваги доводи відповідача про те, що у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року ОСОБА_1 не зверталась за лікарською допогою з підозрою на інфікування COVID-19 чи будь-якими іншими скаргами на стан свого здоров`я. Не враховано, що такі доводи ґрунтуються лише на службовій записці лікаря - терапевта Кіровоградської обласної лікарні Голікової Т. Тобто, місцевий суд помилково не піддав сумніву наявність у працівників лікарні обов`язку отримувати медичні послуги виключно від лікарів Кіровоградської обласної лікарні, натомість, фактично проігнорував право особи на вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу, та отримання відповідної послуги саме у обраного спеціаліста. 
Обставини щодо погіршення самопочуття скаржниці у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року апеляційний суд не вважає надуманими чи сумнівними з огляду на те, що вже 29 березня 2021 року у скаржниці було діагностовано захворювання на COVID-19, а 30 березня 2021 року - двосторонню пневмонію з найбільшою ймовірністю вірусної етимології та 40% ураженням легенів. 
Судами встановлено і це не заперечується скаржницею, що листок непрацездатності у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року ОСОБА_1 не видавався, а був виданий після періоду, який визначається відповідачем як прогул - 30 березня 2021 року до закінчення періоду непрацездатності скаржниці 17 квітня 2021 року.
Суд першої інстанції прийшов до правильного правового висновку, що тимчасова непрацездатність працівника підтверджується листком непрацездатності, проте наявність поважних причин неявки на роботі визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча вона і не була підтверджена листком непрацездатності.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.
У постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 580/1658/19 суд касаційної інстанції зазначив наступне: «Посилання касаційної скарги на те, що судами безпідставно не було враховано відсутність листа непрацездатності, який підтверджував би поважність причини невиходу позивача на роботу на увагу не заслуговують, оскільки законодавством не визначено виключного переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому судами вирішується питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин справи».
Матеріали даної справи свідчать про те, що у дні відсутності на курсах, які визначаються відповідачем як прогул, позивач хворіла, а тому не могла виконувати свої обов`язки щодо проходження курсу підвищення кваліфікації.
       З документів, на підставі яких виданий наказ від 04 червня 2021 №207-л «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу вбачається, що відповідачем не взято до уваги письмові пояснення  ОСОБА_1  щодо її відсутності на курсах підвищення кваліфікації у період з 23 березня 2021 року по 26 березня 2021 року, не перевірено належним чином відповідні доводи працівника, необґрунтовано необхідність застосування до працівника саме звільнення як виду дисциплінарного стягнення. 
Відповідач повинен був належним чином оцінити та врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, як того вимагає закон, однак, до виконання цього обов`язку поставився з надмірним формалізмом.
Судом першої інстанції зазначеному не надано належної оцінки, не враховано, що будь-які сумніви в доведеності вини особи у вчиненні правопорушення, проступку мають тлумачитися на її користь. 
       Також районним судом безпідставно не враховано, що з 12 березня 2020 року до 30 квітня 2023 року на усій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами).
       Міністерством охорони здоров`я на виконання доручення Прем`єр-міністра України від 23 березня 2020 № року 11814/1/1-20, відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» розроблено «Рекомендації для підприємств та роботодавців для запобігання поширенню COVID-19» (далі - Рекомендації), які були доведені до відома установ, підприємств та організацій. 
       Зазначені Рекомендації включають рекомендації щодо особливостей організації робочого процесу в умовах пандемії гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та вжиття необхідних заходів для зменшення ризиків виникнення і поширення захворювання, зокрема: активно заохочувати працівників з ознаками захворювання залишатися вдома; працівникам, які мають симптоми гострих респіраторних захворювань (ГРЗ), потрібно залишатися вдома і не приходити на роботу, доки у них не мине лихоманка та будуть відсутні будь-які інші симптоми ГРЗ (наприклад, кашель, задишка) щонайменше протягом 24 годин за умови незастосування засобів симптоматичної терапії (наприклад, засоби від кашлю, жарознижуючі); не допускати перебування хворих працівників разом з іншим персоналом,  підкреслити необхідність перебування вдома під час хвороби, дотримання правил гігієни; у разі виявлення COVID-19 у співробітника чи члена його сім`ї, він зобов`язаний повідомити про це роботодавця з метою інформування інших співробітників та попередження розповсюдження хвороби; усі роботодавці повинні вжити заходів для зменшення поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на підприємства, установах, організаціях; переглянути політику щодо кадрових ресурсів та переконайтеся, що вона відповідає рекомендаціям у галузі охорони здоров`я, чинному законодавству про працю та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)».
       Особам з підозрою або COVID-19, які перебувають вдома у самоізоляції Міністерство охорони здоровя рекомендувало, зокрема: залишатися вдома, окрім ситуацій, коли потрібна медична допомога; обмежувати діяльність поза своїм будинком/квартирою, за винятком отримання медичної допомоги; не ходити на роботу, до навчальних закладів та в інші місця громадського користування; не користуватися громадським транспортом або таксі; у випадку потреби у медичній допомозі, зателефонувати сімейному лікарю і повідомити, що у вас підозрюється або підтверджений випадок гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV-2; негайно звернутися до свого лікаря або зателефонувати за номером 103, якщо з`явився один або декілька перелічених симптомів: зросла температура тіла або озноб чи лихоманка, утруднене дихання, задишка, постійний кашель, стійкий постійний біль у грудній клітці.
       Отже, відчувши симптоми, які могли свідчити про захворювання на COVID-19, позивач у ситуації, що склалася, діяла цілком відповідально та підставно: попередила про свою відсутність на курсах через захворювання, повідомила про захворювання свого сімейного лікаря та вдома виконувала рекомендації останньої щодо лікування, через погіршення стану здоров`я безпосередньо звернулась за лікарською допомогою.
Викладеним спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що позивач не вважала за необхідне дотримуватись трудової дисципліни під час проходження циклу удосконалення сестер медичних. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи ОСОБА_1 про те, що вона була об`єктивно зацікавлена у проходженні курсів підвищення кваліфікації і лише після зверення до керівництва лікарні домоглася її туди направлення, а тому, усвідомлюючи значення курсу для її подальшої трудової діяльності, позивач не відносилась легковажно до його проходження.
Зважаючи на викладене, висновок місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову у частині вимог про визнання незаконним і скасування наказу Кіровоградської обласної лікарні від 04 червня 2021 року № 207-л та поновлення ОСОБА_1 на роботі не ґрунтується на законі через недоведеність винних дій позивача щодо порушення трудової дисципліни, які б могли бути підставою для притягнення до такого виду дисциплінарної відповідальності як звільнення.
Отже, вказані вимоги позову необхідно задовольнити.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України.
Розраховуючи суму, яка підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами та доповненнями) і виходить із середнього заробітку позивача за місцем роботи.
Так, відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Кіровоградської обласної лікарні середньоденна заробітна плата за фактично відпрацьовані дні за останні два місяці (квітень-травень 2021 року) склала 311,93 грн (а.с. 65 том 1).
Вимушений прогул позивача у червні-грудні 2021 року складав 147 робочих днів, за 2022 рік - 249 дні, у січні-лютому 2023 року - 33 дні. Виходячи із середньоденного заробітку 311,93 грн, за час вимушеного прогулу у період з 04 червня 2021 року по 15 лютого 2023 року (включно) підлягає стягненню з відповідача 133 817,97 грн (429 днів х 311,93 грн) за вимушений прогул. 
Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
За п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
В обґрунтування зазначеної вимоги позивач зазначала, що моральна шкода, завдана їй в результаті незаконного звільнення, полягає у понесенні втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, погіршення здоров`я та інших негативних наслідків, заподіяних незаконними дисциплінарним стягненням. У наслідок незаконного звільнення позивач зазнала моральних страждань, приниження честі, гідності і ділової репутації, погіршення стану здоров`я, усталений уклад життя позивача значно змінився у гіршу сторону, а тому вважає, що має право на відшкодування відповідачем завданої їй моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн.   
Суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності та встановивши, що позивача було звільнено з роботи безпідставно, чим ОСОБА_1 було завдано душевних страждань, які відобразилися на фізичному здоров`ї, приниження ділової репутації особи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу неправомірним звільненням моральної шкоди.
Ураховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, а також обсяг та тривалість зусиль, необхідних для відновлення порушених прав та виходячи з вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає моральна шкода у розмірі 2 000,00 грн.
Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
З урахуванням наведених обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Варто зауважити, що переглядаючи дану справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керувався, зокрема, принципом належності доказів, який полягає у тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Тому з усіх поданих особами, що беруть участь у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. 
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
         Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України).
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 вересня 2022 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградської обласної лікарні Кіровоградської обласної ради» № 207-л від 04 червня 2021 року «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу».
Поновити ОСОБА_1 на посаді сестри медичного відділення консультативної поліклініки Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградської обласної лікарні Кіровоградської обласної ради» з 04.06.2021 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградської обласної лікарні Кіровоградської обласної ради» середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2021 року по день ухвалення судового рішення у сумі 133817, 97 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградської обласної лікарні Кіровоградської обласної ради» моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградської обласної лікарні Кіровоградської обласної ради» судові витрати, які складають зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 816 грн та подання апеляційної скарги у розмірі 4 224 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 27 лютого 2023 року.

Головуючий суддя                                                                        Л. М. Дьомич 

Судді                                                                                               А.М. Головань  

О.Л. Дуковський