Постанова 
Іменем України                 
 
17 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 363/2043/20
провадження № 61-8835св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління ДФС у Київській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року у складі судді Котлярової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду                        від 20 липня 2022 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління ДФС у Київській області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення (скасування)           з-під арешту майна.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідно до постанов                   від 01, 02 та 03 лютого 2011 року старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління МВС України (далі - ГСУ МВС України) Усікова В. П. в рамках кримінальної справи накладено арешт на майно позивача.
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року кримінальну справу у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366 КК України, стосовно ОСОБА_1 закрито.
Станом на 03 червня 2020 року арешти на майно продовжують діяти, старшим слідчим в особливо важливих справах ГСУ МВС УкраїниУсіковим В. П. арешти не скасовані.
За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта       № 178807434 від 30 серпня 2019 року суб`єктом обтяження є ГСУ МВС України, предметом обтяження - все нерухоме майно.
Він звертався до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, однак вказана заява залишена відповідачем без відповіді.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд скасувати всі арешти, на все його рухоме та нерухоме майно, що були накладені в рамках кримінальної справи № 222-13, а також зобов`язати державного реєстратора внести зміни до реєстру речових прав про скасування арештів з майна.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня                2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
Знято арешт з усього майна (рухомого та нерухомого майна) ОСОБА_1 , накладений:
на підставі постанови про накладення арешту, серія та номер б/н                                 від 01 лютого 2011 року, видавник ГСУ МВС України, старший слідчий в ОВС ГСУ МВС України Усіков В. П., обтяжувач: ГСУ МВС України, код ЄДРПОУ 00032684, країна реєстрації: Україна, адреса АДРЕСА_1 , особа майно/права якої обтяжується: ОСОБА_1 ;
на підставі постанови від 03 лютого 2011 року старшого слідчого в особливо важливих ГСУ МВС України підполковника міліції Усікова В. П. про накладення арешту в кримінальній справі № 222-13 на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить обвинуваченому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.п.н. НОМЕР_1 ), та цінності та інше майно ОСОБА_1 , де б ці цінності та інше майно не знаходилося.
Решту позовних вимог залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в рамках кримінальної справи було накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_1 , кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 закрита, однак арешт знятий не був, тому перебування належного ОСОБА_1 майна під арештом позбавляє останнього можливості вільно володіти та розпоряджатися цим майном. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку Міністерством внутрішніх справ України (далі - МВС України).
Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки наявність записів у реєстрах про арешт всього майна, належного                        ОСОБА_1 , який не скасований,  є порушенням права останнього на мирне володіння своїм майном.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2022 року МВС України подало касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області                         від 12 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами не було враховано, що арешт було накладено слідчим у кримінальному провадженні, а тому даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Заявник вважає, що рішення у справі ухвалено без урахування правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня                     2018 року у справі № 461/233/17-ц.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
27  вересня 2022 року ухвалою Верховного Суду поновлено МВС України строк на касаційне оскарження рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року і постанови Київського апеляційного суду 
від 20 липня 2022 року, та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У жовтні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 лютого 2011 року постановою старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України підполковником міліції Усіковим В. П. накладено арешт у кримінальній справі № 222-13 на цінності та інше майно підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б ці цінності та інше майно не знаходилося.
Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 30190353 від 02 лютого 2011 року, виданим Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: від обтяження: публічне обтяження: тип реєстрації: поточна; тип обтяження: арешт рухомого майна; підстава обтяження: постанова про накладення арешту, б/н, 01 лютого 2011 року, ГСУ МВС України, старший слідчий в ОВС ГСУ МВС України Усіков В. П.; об`єкт обтяження: все рухоме майно; відомості про обмеження відчуження: заборонено відчужувати; обтяжувач: ГСУ МВС України, код: 00032684, м. Київ, вул. Богомольця, буд.10, кв. 642, ст. слідчий в ОВС ГСУ МВС України підполковник міліції Усіков В.П.; боржник: ОСОБА_1 , код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ; термін дії: 2 лютого 2016 року; звернення стягнення не зареєстровано; дата та час реєстрації: 2 лютого 2011 року, 18:16:18; реєстратор: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81, літ. А; реєстраційний номер: 10785232.
За витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 30190287 від 02 лютого 2011 року, виданим Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис параметрами якого є: тип обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про накладення арешту, б/н, 01 лютого 2011 року, ГСУ МВС України, старший слідчий в ОВС ГСУ МВС України Усіков В. П.; об`єкт обтяження; все нерухоме майно; обтяжувач: ГУС МВС України, код: 00032684, м. Київ, вул. Богомольця, буд.10, кв.642, ст. слідчий в ОВС ГСУ МВС України підполковник міліції Усіков В. П.; власник: ОСОБА_1 , код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ; дата та час реєстрації: 02 лютого 2011 року 18:10:41; реєстратор: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 04050, м. Київ,                              вул. Мельникова, 81, літ. А; заявник: Головне слідче управління МВС України, код: 00032684, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10, кв. 642; реєстраційний номер: 10785198.
03 лютого 2011 року постановою старшого слідчого в особливо важливих справах ГУС МВС України підполковником міліції Усіковим В. П. накладено арешт у кримінальній справі № 222-13 на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить обвинуваченому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та цінності та інше майно ОСОБА_1 , де б ці цінності та інше майно не знаходилося.
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року (справа №  2608/16560/12) кримінальну справу у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366 КК України, стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 закрито. Міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасовано.
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року (справа №  2608/16560/12), зокрема, скасовано арешт на майно, накладений                01 лютого 2011 року, 02 лютого 2011 року та 03 лютого 2011 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Усіковим В. П. на належні ОСОБА_1 на праві приватної власності цінності та майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; автомобіль «Volkswagen Passat B6», рік випуску 2008, д.н.з. НОМЕР_2 ; холодильник «VESTFROST» білого кольору, двокамерний; телевізор JVC модель № AV2178TEE; шкіряний диван синього кольору; шафа з світло-коричневої деревини з трьох секцій з дзеркалом посередині; шафа-купе з деревини світло коричневого кольору з дзеркалом посередині; двоспальне ліжко з деревини світло-коричневого кольору. Повернуто ОСОБА_1 автомобіль «Volkswagen Passat B6», рік випуску 2008, д.н.з. НОМЕР_2 та ключ від нього; мобільний телефон «Нокіа 6303с» з                        сім-карткою № НОМЕР_3 ; запальничку Поінт-I червоного кольору; таблетки «Анаприлін-Здоров`я»; кошти в сумі сто вісімдесят п`ять гривень; службове посвідчення МНС України серії НОМЕР_4 , видане 10 липня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України НОМЕР_5 , виданий Козятинським РВУ МВС України в Вінницькій області 05 серпня 1999 року на ім`я ОСОБА_1 ; ноутбук «Acer Travelmate 6292», із зарядним пристроєм.
10 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Міністерства внутрішніх справ і просив на підставі постанови Святошинського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року повернути належне йому на праві приватної власності майно, а саме: автомобіль «Volkswagen Passat B6», рік випуску 2008, д.н.з. НОМЕР_2 та ключ від нього; мобільний телефон «Нокіа 6303с» з                          сім-карткою № НОМЕР_3 ; запальничку Поінт-I червоного кольору; таблетки «Анаприлін-Здоров`я»; кошти в сумі сто вісімдесят п`ять гривень; службове посвідчення МНС України серії НОМЕР_4 , видане 10 липня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 ; ноутбук «Acer Travelmate 6292», із зарядним пристроєм.
13 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Державної реєстраційної служби України про зняття арешту з належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна.
З відповіді Державної реєстраційної служби України від 10 грудня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про необхідність звернення з відповідними документами до реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, № 213997649 від 25 червня 2020 року у розділі: «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» зазначено: опис предмета обтяження: все нерухоме майно; підстава обтяження: постанова про накладення арешту, серія та номер б/н, виданий 01 лютого 2011 року, видавник ГСУ МВС України, старший слідчий в ОВС ГСУ МВС України Усіков В. П.; обтяжувач: ГУС МВС України, код ЄДРПОУ 00032684, країна реєстрації: Україна, адреса: АДРЕСА_1 , особа майно/права якої обтяжується: ОСОБА_1 .
З вказаної довідки вбачається, що у період з 2014 року по 2019 рік за позивачем на праві приватної власності було зареєстровано нерухоме майно, на яке реєструється обтяження - арешт нерухомого майна, все нерухоме майно, згідно з постановою про накладення арешту, б/н, 01 лютого 2011 року, ГСУ МВС України, старший слідчий в ОВС ГСУ МВС України Усіков В. П.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поди С. П. від 22 вересня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації обтяження, припинення арешту нерухомого майна на квартиру з реєстраційним номером, що розташований: АДРЕСА_4 .
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Шульги І. Ю. від 23 вересня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації обтяження, припинення арешту нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:37:199:0151.
Вказані рішення реєстраційного органу ухвалені з тих підстав, що заявником подано постанову Святошинського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року щодо припинення арештів на майно ОСОБА_1 , однак інформація про припинення арешту на квартиру та земельну ділянку у цій постанові відсутня                   ( т. 1, а.с 192, 193).
15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГСУ МВС України про зняття арешту з майна. Заява залишилась без відповідного реагування з боку ГСУ МВС України.
Департаментом юридичного забезпечення у відповідь на запит суду від 11 серпня 2021 року № 363/2043/20 про надання інформації щодо результатів розгляду уповноваженими особами Головного слідчого управління Національної поліції України (далі - ГСУ НПУ) листа Департаменту юридичного забезпечення від 01 вересня 2020 року № 29007/12-2020, повідомлено, що 01 вересня                      2020 року № 29007/12-2020 Департаментом юридичного забезпечення МВС надіслано запит до ГСУ НПУ про надання інформації та копій документів, зазначених в ухвалі Вишгородського районного суду Київської області                              від 07 липня 2020 року у справі № 363/2043/20, а також інших відомостей, необхідних для належного захисту інтересів МВС, повного та всебічного розгляду цієї судової справи. У зв`язку з ненаданням відповіді на зазначений запит, листом від 27 серпня 2021 року № 39809/12-2021 Департаментом повторно витребувано у ГСУ НПУ інформацію, запитувану у листі від 01 вересня 2020 року № 29007/12-2020. За результатами розгляду повторного запиту листом                         від 16 вересня 2021 року № 311101/24/11-2021 ГСУ НПУ надіслало Департаменту відповідь та повідомило, що 04 травня 2012 року матеріали кримінальної справи № 222-13 разом з обвинувальним висновком направлено до суду для розгляду по суті.
Також ГСУ НПУ повідомлено, що слідчим ГСУ НПУ не приймались та не могли прийматись процесуальні рішення щодо закриття кримінальної справи                      № 222-13 та будь-які процесуальні рішення щодо зазначеного у запиті нерухомого майна. ГСУ НПУ не володіє інформацією про актуальність заборони на відчуження зазначеного у запиті нерухомого майна. У ГСУ НПУ відсутні будь-які процесуальні документи з матеріалів кримінальної справи № 222-13, а тому надати копії завірених належним чином постанов від 01 лютого 2011 року,                    02 лютого 2011 року та 03 лютого 2011 року старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС Усікова В. П. про накладення арештів на майно ОСОБА_1 у рамках кримінальної справи № 222-13 не є можливим. Відповідно до облікових даних Департаменту інформації МВС України та Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України встановлено, що ГСУ МВС України у 2010-2012 роках здійснювалося досудове розслідування у кримінальній справі № 222-13, яка зареєстрована 11 червня             2020 року за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не оспорював законність і обґрунтованість арешту майна, а лише посилався на порушення його прав як власника майна та обмеження його у праві користуватися належним йому майном через існування арешту, накладеного слідчим у кримінальній справі, провадження в якій закрито. 
Місцевий суд, розглядаючи спір, дійшов висновку, з яким погодився  апеляційний суд, що з припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Колегія суддів враховує, зокрема, такі обставини, які отримано з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №  2608/16560/12:
постановою Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року кримінальну справу стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366 КК України закрито. Міру запобіжного-заходу - підписку про невиїзд стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасовано;
постановою Святошинського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року скасовано арешт на майно, накладений 01 лютого 2011 року, 2 лютого 2011 року та 3 лютого 2011 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Усіковим В. П. на належні ОСОБА_1 на праві приватної власності цінності та майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; автомобіль «Volkswagen Passat B6», рік випуску 2008, д.н.з. НОМЕР_2 ; холодильник «VESTFROST» білого кольору, двокамерний; телевізор JVC модель № AV2178TEE; шкіряний диван синього кольору; шафа з світло-коричневої деревини з трьох секцій з дзеркалом посередині; шафа-купе з деревини світло коричневого кольору з дзеркалом посередині; двоспальне ліжко з деревини світло-коричневого кольору. Повернуто ОСОБА_1 автомобіль «Volkswagen Passat B6», рік випуску 2008, д.н.з. НОМЕР_2 та ключ від нього; мобільний телефон «Нокіа 6303с» з         сім-карткою № НОМЕР_3 ; запальничку Поінт-I червоного кольору; таблетки «Анаприлін-Здоров`я»; кошти в сумі сто вісімдесят п`ять гривень; службове посвідчення МНС України серії НОМЕР_4 , видане                  10 липня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України                        НОМЕР_5 , виданий Козятинським РВУ МВС України в Вінницькій області                  05 серпня 1999 року на ім`я ОСОБА_1 ; ноутбук «Acer Travelmate 6292», із зарядним пристроєм;
постановою Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року закрито кримінальну справу за звинуваченням іншого учасника кримінального провадження (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності), а вироком Святошинського районного суду                   м. Києва від 24 листопада 2014 року інших учасників кримінального провадження визнано невинними та виправдано у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину/у зв`язку з недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочинів.
Вказана кримінальна справа розглядалася за правилами КПК України 1960 року.
 
Щодо юрисдикції спору та його вирішення по суті
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. 
Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.   
Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. 
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. 
Після закриття кримінальної справи (в тому числі у зв`язку із скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка  відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.
Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.
Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Крім того, позивач звертався з таким питанням, і незважаючи на наявність постанови Святошинського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року, таке звернення результатів не дало.
Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає.
Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.
Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання ОСОБА_1 за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи стосовно нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного  ОСОБА_1 питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 28 КПК України 1960 року суд кримінальної юстиції компетентний розглядати цивільний позов лише разом із кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом не у зв`язку з завданням йому шкоди, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.
За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження                       № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.
Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.
Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.
За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду                  від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, провадження № 14-181цс19, якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження                  № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України                1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.
Встановивши факт закриття кримінального провадження стосовно   ОСОБА_1 за правилами КПК України 1960 року та наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який не скасований, всього майна, належного позивачу, суди обґрунтовано констатували факт порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Щодо доводів касаційної скарги
Доводи касаційної скарги про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня               2018 року у справі № 461/233/17-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на такі міркування. 
У справі № 461/233/17-ц (провадження № 14-326цс18) розглядався позов ОСОБА_1 до ГУНП у Львівській області, РСЦ МВС у Львівській області, прокуратури Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ? Залізничний відділ поліції ГУНП у Львівській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності.
У цій справі суди встановили, що позивач є власником транспортного засобу, на який постановою слідчого у кримінальній справі накладена заборона на проведення реєстраційних операцій, при цьому кримінальне провадження не завершено, а позивач не є підозрюваним, обвинуваченим чи цивільним позивачем у вказаному кримінальному провадженні. У цій справі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України. Оскільки кримінальне провадження у справі, в якій ухвалена постанова про заборону на проведення реєстраційних операцій щодо автомобіля, триває, справа не передана до суду на час набрання чинності КПК України від 2012 року, то вирішення питання щодо зняття арешту чи оскарження дій чи бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України від 2012 року.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі №  910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц, оскільки у цьому випадку вирішувалося питання способу захисту порушеного права особи, яка не є (і не була) учасником кримінального провадження, а у справі, що переглядається, позивач був учасником кримінального провадження, яке стосовно нього закрите, і спір про звільнення майна з-під арешту правильно розглянуто за правилами цивільного судочинства.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, алез різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Ухвалюючи рішення у справі, місцевим судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, а висновки суду відповідають належним чином оціненим доказам, що надані сторонами (стаття 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду                  від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням усіх конкретних обставин, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання.
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду та є безпідставними, не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області                       від 12 жовтня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді 	В. В. Сердюк   	
 	В. А. Стрільчук  	
 	І. М. Фаловська