ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 р. 	Справа № 440/13240/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2022, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, по справі № 440/13240/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)"                      
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" (надалі - відповідач, ДУ "Божковська ВК (№16)"), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна відповідно до довідки № 7 у розмірі 13630,57 грн;
- стягнути з Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" (вул. Центральна, 5, с. Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, код ЄДРПОУ 08564268) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, відповідно до довідки №7 у розмірі 13 630 грн 57 коп.;
- судові витрати стягнути з відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 після звільнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, передбаченої п. 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 (далі - Порядок № 578). З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.12.2018 по справі №825/874/17, вказує, що відсутність належного бюджетного фінансування не може бути підставою для відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації, оскільки така виплата гарантується діючими законодавчими нормами, а держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань шляхом не виділення на такі цілі бюджетних асигнувань без внесення відповідних змін до чинного законодавства.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі №440/13240/21 позов ОСОБА_1 до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації - задоволено частково.
Стягнуто з Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" (вул. Центральна, 5, с. Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, код ЄДРПОУ 08564268) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, у сумі 13 630 (тринадцять тисяч шістсот тридцять) грн 57 коп.
В решті вимог - позов залишено без задоволення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" (вул. Центральна, 5, с. Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, код ЄДРПОУ 08564268) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) частину судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі №440/13240/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у адміністративному позові ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована твердженнями про неможливість здійснення відповідачем спірної виплати ОСОБА_1 з огляду на відсутність бюджетних призначень, передбачених Мін`юстом, на закупівлю речового майна, в межах яких виплачується грошова компенсація. Вказує, що на момент звернення позивача з заявою до ДУ «Божковська ВП (№16)» про таку виплату відповідні кошти у розпорядженні відповідача були відсутні, а позивачу було надіслано лист з роз`ясненням, що нарахування відбудеться після їх виділення та надходження на рахунок установи. 
Крім того,  у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань відповідачем було надіслано заявки на доотримання коштів, а саме до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 01.12.2020 за №15/10-1/9903/Бр та Генеральної дирекції Державної кримінально - виконавчої служби України 31.03.2021 за №15/09-6/1434/Бр, проте кошти досі не надійшли.
Враховуючи викладене, вважає, що ДУ «Божковська ВП (№16)» було вжито вичерпних заходів для вирішення спірного питання, та стверджує, що після здійснення фінансування на розрахунковий рахунок установи, компенсацію за речове майно ОСОБА_1 буде виплачено у повному обсязі.
Позивач, у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що факт порушення його прав визнано апелянтом, а отже воно беззаперечно підлягає захисту в судовому поряду. Наполягає на тому, що скорочення чи відсутність бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та обрав вірний та ефективний спосіб відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки від 10.09.2021 №15/328/Бр, виданої ДУ "Божковська ВК (№16)", ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 21.06.1999 по 15.09.2020 (а.с. 4).
Наказом в.о. начальника ДУ "Божковська ВК (№16)" від 15.09.2020 №154/ОС-20 "Про особовий склад" відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням) старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора - кінолога відділу охорони державної установи "Божковська ВК (№16)" 15.09.2020 (а.с. 30).
Довідкою б/д №7 ДУ "Божковська ВК (№16)" підтверджено той факт, що позивачу належить грошова компенсація за належні до видачі предмети речового права в розмірі 13630,57 грн (а.с. 13).
На вимогу позивача про виплату грошової компенсації за речове майно у зв`язку зі звільненням відповідач своїм листом від 01.10.2021 №15/01-10/Д-34/Бр повідомив, що у період з 15.09.2020 по 01.10.2021 на розрахункові рахунки установи з Міністерства юстиції не надходило фінансування для компенсації за речове майно звільнених атестованих працівників. Державною установою "Божковська ВК (№16)" було направлено всі розрахунки до головного розпорядника бюджетних коштів щодо виділення коштів на виплату компенсації за речове майно. Щойно кошти надійдуть на розрахунковий рахунок установи, компенсацію буде виплачено у повному обсязі (а.с. 11-12).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати такої грошової компенсації, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та наявності достатніх підстав для стягнення  з ДУ «Божковська ВК (16)» на користь ОСОБА_1 суми грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, у розмірі 13630,57 грн з огляду на визнання відповідачем спірної заборгованості, яка виникла внаслідок відсутності бюджетних асигнувань.
Судом враховано, що відповідачем вживались активні заходи з метою виплати грошової компенсації позивачу, а саме направлялись листи ДУ "Божковська ВК (№16)" від 01.12.2020 №15/10-1/9903/Бр та від 31.03.2021 №15/09-6/1434Бр, адресовані відповідно начальнику управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції Братчикову І.В. та начальнику державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" про надання уточнюючої інформації щодо обліку речового майна по державній установі "Божковська ВК (№16)», що свідчить про відсутність протиправної бездіяльності відповідача в спірних правовідносинах.
При цьому, суд першої інстанції вважав позовну заяву такою, що подана з дотриманням строку звернення до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України, яка була чинна на час звернення позивача до суду й ухвалення оскаржуваного судового рішення, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
 Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положеннями частини 5 статті 122 КАС України обумовлено, що  для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Частиною 5 статті 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Згідно з частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так,  за приписами пункту 2 Порядку № 578 якого речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань
Згідно з пунктом 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
При цьому відповідно до пункту 28 Порядку № 578 у разі звільнення особи рядового і начальницького складу із служби у запас Збройних Сил їй видається речовий атестат, копія якого додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення така особа буде прийнята на службу до Державної кримінально-виконавчої служби, до її речового забезпечення зараховуються раніше отримані предмети речового майна особистого користування, а строк носіння предметів продовжується на період від дня звільнення до дня прийняття на службу.
Разом з цим, пунктом 23 Порядку № 578 передбачено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості.
З наведеного висновується, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби та на підставі заяви, а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю.
Такі гарантії щодо забезпечення доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування) та інвентарним майном, яке є власністю установ та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням).
Подібний висновок міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Враховуючи визначену правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 540/2001/21.
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців, а відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 122 КАС України.
Для правильного відрахування строку звернення до суду в межах розгляду цієї справи необхідно встановити коли позивач дізнався про порушення його права  на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. 
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби у ДУ «Божковська виправна колонія (№ 16)», що підтверджується відбитком штампу поштового відділення на конверті (а.с.15).
Позивач зазначає, що при звільненні зі служби за наказом ДУ «Божковська виправна колонія (№ 16)» №154/ос-20 від 15.09.2020 йому не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно згідно п. 27 Постанови Кабінету Міністрів України № 578 від 14.08.2013 року «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби».
Відповідно до матеріалів справи, 30.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації за неотримані предмети речового майна (а.с. 5).
У відповідь на вказану заяву жодних дій відповідач не здійснив, через що позивач вдруге звернувся із подібною заявою 07.09.2021 (а.с.9), в якій просив повідомити письмово на вказану адресу розмір компенсації, що належить йому та причину її не виплати.
14.09.2021 листом ДУ «Божковська виправна колонія (№ 16)» від 14.09.2021 №15/19-03/Д-32/Бр позивача повідомлено, що розмір грошової компенсації складає 13630,57 грн, проте вона залишається невиплаченою через те, що у період з 15.09.2020 по 14.09.2021 на розрахункові рахунки установи Міністерства юстиції не надходило фінансування для компенсації за речове майно звільнених атестованих працівників.
Тобто, 14.09.2021 позивач вже достеменно знав про порушення його права та наявність заборгованості у відповідному розмірі.
Разом з цим, слід констатувати, що на дату звільнення (15 вересня 2020 року) позивач також був обізнаний про виникнення у відповідача обов`язку з приводу проведення розрахунку грошової компенсації після звільнення, у зв`язку з чим звернувся до нього із заявою від 30.10.2020.
Колегія суддів звертає увагу, що не отримавши ні відповіді на заяву, ні здійснення виплати, позивач, розуміючи що його права порушені, не звернувся до суду за захистом своїх прав, а вдруге надіслав заяву до відповідача майже через рік, а саме 07.09.2021, обґрунтовуючи це тим, що в телефонному режимі співробітники відповідача декілька разів обіцяли, що гроші будуть виплачені до кінця 2020 року.
При цьому, жодних пояснень та доказів з приводу того, чому позивач лише через рік після звільнення почав вчиняти активні дії спрямовані на відновлення свого порушеного права в матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів зазначає,  що відповідно до положень статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Таким чином, після звільненні зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби України 15.09.2020 ОСОБА_1 дізнався або повинен був дізнатися про виникнення у відповідача обов`язку із приводу проведення повного та своєчасного розрахунку при звільненні, однак опікуватися своїм правом на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна позивач розпочав лише у вересні 2021 року, про що свідчить його друга заява до відповідача.
Колегія суддів зазначає, що з моменту звільнення позивача зі служби у нього виникло право на отримання грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а саме, з 16.09.2020 і саме з цього дня необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. Таким чином, строк звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, передбачений п. 5 ст. 122 КАС України,  в даній справі сплив 16.10.2020.
При цьому, обґрунтування об`єктивної неможливості позивача звернутися за захистом своїх прав до суду у період з 16.09.2020 по день звернення до суду позивачем не надано. 
Позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження  факту неможливості звернення до суду у встановлений строк з дня виникнення відповідних підстав, що могло бути підставою для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Разом з цим, позивачем не наведено будь-яких обставин і не надано відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом.
Водночас, незнання про порушення свого права через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів звертає увагу, що факт звернення позивача до відповідача 07.09.2021 з приводу надання інформації про причини невиплати та розміру суми заборгованості, отримана відповідь від 14.09.2021 та подальша досудова вимога про виплату грошової компенсації від 24.09.2021, свідчить про те, що ОСОБА_1 вже знав, що його права порушені, а отже не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і жодна з цих дат не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі, якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання відповідної інформації, тощо.
Колегія суддів зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення законом процесуальних строків має на меті дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо дотримання процесуальних строків.
Таким чином, особа, яка має намір подати позов, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі процесуальних строків її подачі.
Матеріали справи, за наявності відомостей про обізнаність позивача з моменту його звільнення з публічної служби про обставини, з якими він пов`язує підстави для звернення до суду з позовом, не містять доказів наявності у нього непереборних обставин, що унеможливили своєчасне звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Враховуючи викладене, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Отже, враховуючи, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не наведено будь-яких інших обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а судом першої інстанції ці обставини не з`ясовано, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розгляду по суті позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Разом з тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки факту пропуску строку звернення до суду, внаслідок чого не застосовано до позовної заяви наслідків пропуску цього строку, передбачених статтею 123 КАС України.
Згідно із частиною 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
У свою чергу, згідно з частинами 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З урахуванням викладеного, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі № 440/13240/21, а позовну заяву - залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст.122, 123, ч.4 ст.229, п.8 ч.1 ст.240, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі № 440/13240/21 - скасувати. 
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" про визнання протиправною бездіяльності та стягнення компенсації - залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова