ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2022 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи: 523/7095/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/1261/22 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач), 
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Паляничко Діани Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сувертак І.В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (т.1 а.с.2-3).
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилається на те, що він з 14 червня 2004 року є власником 23/50 частин будинку АДРЕСА_1 , де з 28 листопада 2015 року зареєстрований. В період з 08 червня 2006 року по 26 серпня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Після укладення шлюбу ОСОБА_4 зареєструвала у вказаному будинку місце мешкання своє та своїх дітей ОСОБА_1 , 1993 року народження, і ОСОБА_2 , 1987 року народження. Згодом 03 вересня 2015 року він (позивач) зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 та змінив прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 . Зазначав, що відповідачі з 2014 року не проживають за місцем реєстрації, тобто не користуються будинком, що підтверджується актом сусідів від 17 квітня 2019 року. Крім того, ніяких особистих речей відповідачів за місцем реєстрації немає. Де наразі проживають відповідачі невідомо. За інформацією з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» Одеської міської ради ОСОБА_4 за медичною допомогою за вказаною адресою не зверталася.
Зазначав, що у зв`язку з реєстрацією відповідачів у спірному приміщенні, він (позивач) змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що погіршує його матеріальне становище.
Посилаючись на вимоги ст.405 ЦК України, ст.72 ЖК України та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ОСОБА_3 просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідачі не скористались правом подачі відзиву на позов. При цьому, 16 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи (т.1 а.с.61).
Справа розглянута у відсутності відповідачів. 

Короткий зміст судових рішень
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2019 року позов ОСОБА_8 задоволено (т.1 а.с.72-74). 
Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком за адресою: АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту не проживання відповідачів у спірному приміщенні з 2014 року.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї
В апеляційній скарзі адвокат Паляничко Д.Г. в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2019 року, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.1 а.с.79-85).
В обґрунтування скарги ОСОБА_9 послалась на те, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного судового рішення не врахував:
-недоведеність факту не проживання відповідачів у спірному приміщенні;
- наданий суду акт сусідів від 17 квітня 2019 року є неналежним доказом, оскільки складний без представника ЖЕО, що суперечить нормам чинного законодавства. Крім того, акт - це по суті пояснення свідків, які не були допитані у судовому засіданні, оскільки суд відмовив у їх допиті, так як стороною позивача не доведено, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 володіють відомостями з приводу обставин, які є предметом дослідження у суді по цій справі. Тому, враховуючи вказаний висновок суду, акт, підписаний даними особами, є неналежним доказом у справі. Між родиною ОСОБА_13 та ОСОБА_12 існує давній гострий конфлікт, пов`язаний із самовільним захопленням останнім земельної ділянки загального користування за спірною адресою, що підтверджується листуванням із компетентними органами з цього питання. Тому ОСОБА_12 прямо зацікавлений у виселенні родини ОСОБА_13 з будинку. Вказані листи повністю дискредитують ОСОБА_12 як свідка та об`єктивного учасника складання акту про не проживання родини ОСОБА_13 за спірною адресою та підтверджують навпаки факт проживання та ведення господарювання сім`ї ОСОБА_13 за спірною адресою станом на 2019 рік;
- відсутність особистих речей відповідачів за спірною адресою не підтверджена жодним доказом. При цьому, адвокат зазначила, що позивач вже тривалий час не має доступу до будинку, а доступ наявний виключно у членів родини ОСОБА_13 , тому ні позивач, ні його представник, ні сусіди, які підписали акт, не знають та не можуть знати про наявність особистих речей відповідачів у будинку. На підтвердження своєї позиції адвокат надала суду фото особистих речей;
- інформація з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» Одеської міської ради не є належним доказом у справі, оскільки відповідачі мають право на вільний вибір звернення до будь-якої медичної установи у разі необхідності;
- висновок суду про не сплату відповідачами комунальних послуг не підтверджений жодним доказом. На спростування вказаного висновку суду стороною відповідачів надано копії квитанцій за 2014 -2019 роки та виписка банку за період з 01 березня 2018 року по 22 листопада 2019 року;
- фактичне проживання відповідачів (колишніх членів сім`ї власника) у спірному приміщенні з 2006 року (тобто понад 13 років) з добровільної згоди на це позивача, підтверджено також копією домової книги. Іншого житла відповідачі не мають. Позивач не звертався до відповідачів з вимогою виселення. Відповідачі не перешкоджають позивачу у користуванні приміщенням;
- судові повістки не отримували із-за перешкод в їх доставленні, що виявились у незаконному перекритті ОСОБА_12 огорожею міжквартального проїзду АДРЕСА_3 , що унеможливило доступ поштаря до будинку та поштової скриньки відповідачів;
- норма ст.72 ЖК УРСР не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується жилих приміщень державного та громадського фонду.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сєдова Л.П. в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні. Зазначала, що акт про не проживання не є тотожнім акту обстеження житлово-побутових умов. Сусіди позивача володіють інформацією щодо не проживання відповідачів за спірною адресою. Надані суду фото особистих речей не є належним доказом проживання, оскільки невідомо де ці речі знаходяться. Довідка КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» є доказом не проживання відповідачів. Відповідачі не були присутні при розгляді справи у суді першої інстанції, оскільки не отримували повісток, так як не проживають за спірною адресою. У спірному приміщенні проживає подруга ОСОБА_4 – ОСОБА_14 разом з дітьми, які вселились до будинку позивача без його згоди. Усі надані квитанції за оплату комунальних послуг – це оплата за користування ОСОБА_14 та її дітьми комунальними послугами. Вказувала щодо відсутності обмежень стосовно форм власності положень ст.72 ЖК України. Зазначала, що на праві власності ОСОБА_4 має два житлових будинка, тобто має де проживати зі своїми дітьми (т.1 а.с.180).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 Вакор ОСОБА_15 померла (т.2 а.с.34).
       Учасники справи, будучі належним чином повідомлені про слухання справи, участі у судовому засіданні 20 грудня 2022 року не прийняли (т.2 а.с.82-86). 
Будучі обізнаними про розгляд справи в суді апеляційної інстанції сторони не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України. Учасники справи не надали суду заяв про розгляд справи у їх відсутності, чим проявили пасивну процесуальну поведінку.
Колегією суддів враховано:
- перебування справи в провадженні апеляційного суду з грудня 2019 року;
- наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін,
- положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом;
- рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії", в якому зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання;
- відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.
Колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. 
Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 20 грудня 2022 року за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.
При цьому, відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Враховуючи наведену норму процесуального закону та ту обставину, що сторони не прийняли участь у судовому засіданні 20 грудня 2022 року, датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення, а саме: 28 грудня 2022 року.
       
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом
З 14 червня 2004 року позивач ОСОБА_16 є власником 23/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується:
- копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 17 вересня 2015 року, яке видано замість втраченого свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 14 червня 2004 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради (т.1 а.с.6);
- витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 вересня 2015 року (т.1 а.с.7);
- інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 квітня 2019 року (т.1 а.с.8-9);
- листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 19 вересня 2019 року (т.1 а.с.63).
Вказане домоволодіння складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 85,4 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., літньої кухні літ «Б», сараїв літ. «В», «Г», «Д», вбиральні літ. «Е» (т.1 а.с.6,7,8-9). 
З 28 листопада 2015 року позивач зареєстрований за вказаною адресою (т.1 а.с.10 зворот). 
В період з 08 червня 2006 року по 26 серпня 2009 року позивач та відповідачка ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.13).
У 2006 році після реєстрації шлюбу відповідачка ОСОБА_4 зареєструвала місце проживання у вказаному домоволодінні своє та своїх дітей ОСОБА_1 , 1993 року народження, та ОСОБА_2 , 1987 року народження (т.1 а.с.22,134-136).
03 вересня 2015 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 та змінив прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 (т.1 а.с.11).
Відповідно до копії акту від 17 квітня 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 з 2014 року. Вказаний акт підписаний ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , підписи яких завірені паспортисткою ОСОБА_18 (т.1 а.с.12). 
Листами комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» від 10 квітня та від 24 липня 2019 року повідомлено, що відповідачі на диспансерному обліку не значяться та за медичною допомогою не звертались (т.1 а.с.16,46).
Разом з позовною заявою позивач надав суду клопотання про виклик свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , які можуть підтвердити не проживання відповідачів за спірною адресою (т.1 а.с.5).
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 27 травня 2019 року вищезазначене клопотання залишено без задоволення, оскільки суд повважав, що стороною позивача не доведено, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 володіють відомостями з приводу обставин, які є предметом дослідження в суді по зазначеній справі, не зазначено обставини, які вони можуть підтвердити (т.1 а.с.26-27).
Предметом позову є вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з їх відсутністю понад 1 рік на підставі ч.2 ст.405 ЦК України.
ІНФОРМАЦІЯ_1 Вакор ОСОБА_15 померла (т.2 а.с.34).
       
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Частиною 2 ст.405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України»(№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 сформувала висновки про основні принципи застосування ст.8 Конвенції та ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 367/1355/18, від 26 травня 2021 року у справі № 235/9011/19, від 29 червня 2021 року у справі № 646/7766/19.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Аналіз положень ч.2 ст.405 ЦК України  дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
На підтвердження факту не проживання відповідачів понад 1 рік позивачем надано суду:
- копію акту від 17 квітня 2019 року, складеного сусідами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 (т.1 а.с.12);
- листи комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» від 10 квітня та від 24 липня 2019 року щодо не звернення відповідачів за медичною допомогою (т.1 а.с.16,46).
Інших доказів суду надано не було, як і доказів несення позивачем додаткових витрат на оплату комунальних послуг, у зв`язку з реєстрацією в спірному приміщенні відповідачів.
Наданий суду акт від 17 квітня 2019 року про не проживання відповідачів за спірною адресою з 2014 року не оформлений належним чином (т.1 а.с.12). Зокрема, підписи осіб, які склали акт завірені паспортисткою ОСОБА_18 без ідентифікації юридичної особи, в якій працює остання та без завірення належним чином. Крім того, в акті проставлено два штампи:
1) Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства, що знаходиться за адресою: 25 Чапаєвської дивізії,1 у м.Одесі;
2) Вхідної кореспонденції (без зазначення номеру реєстрації вхідної кореспонденції та дати).
За інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб види діяльності Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства є: 
- 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах (основний);
- 49.41 Вантажний автомобільний транспорт;
- 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;
- 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.
Отже, до компетенції вказаної юридичної особи не відноситься складання та завірення актів про не проживання фізичних осіб.
Суд першої інстанції на вказане увагу не звернув та прийняв даний акт як належний та допустимий доказ.
Разом з тим, прийнявши вказаний акт як належний доказ, суд допустив протиріччя, оскільки ухвалою від 27 травня 2019 року суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про виклик в судове засідання в якості свідків сусідів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які підписали акт від 17 квітня 2019 року, з причин не доведення позивачем, що вказані свідки володіють відомостями з приводу обставин, які є предметом дослідження в суді по зазначеній справі.
Відносно листів КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» слід зазначити, що не звернення відповідачів до вказаної установи за медичною допомогою не підтверджують факт не проживання у спірному приміщенні з огляду на встановлений Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» принцип вільного вибору закладу охорони здоров`я та лікаря.
Відтак, складений акт та листи медичної установи не є належними доказами щодо не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад встановлені законом строки. Позивачем не доведено обставини, з якими закон пов`язує можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Матеріали справи не містять доказів щодо відсутності/не проживання відповідачів за зареєстрованим місцем проживання, періоду такого не проживання, причин відсутності, тощо. Посилання на наявність цих обставин лише позивачем потребує їх підтвердження належними та допустимими доказами, які суду не надано.
ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем та набула право на проживання у спірній квартирі як член його сім`ї і не втратила це право з припиненням таких стосунків в силу вимог ст.156 ЖК України.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено.
Надані стороною відповідача докази на підтвердження своїх заперечень, свідчать про проживання відповідачів у спірному приміщенні. Зокрема:
- 27 березня 2019 року ОСОБА_4 зверталась до Одеського міського голови Труханова Г.Л. з клопотанням про знесення встановленого сусідом ОСОБА_19 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , огородження, яке перешкоджає доступу до житла: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.90);
- листування ОСОБА_4 з НАЗК та Суворовською РДА ОМР, де адреса отримувача зазначена: м.Одеса, 2-й Керченський провулок,3 (т.1 а.с.89,91); 
- з наданих копій квитанцій та виписки з карткового рахунку за період з 2014-2019 рік вбачається періодична оплата відповідачами за комунальну послуги та інтернет, в яких зазначено платниками саме відповідачів та за спірною адресою (т.1 а.с.100-133);
- наявність домової книги саме у відповідачів, в той час як позивач зазначав, що загубив її (т.1 а.с.134-136).
Наведене свідчить, що відповідачі не втратили інтересу до спірного житла та проживають в ньому, мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні ст.8 Конвенції.
Посилання представника позивача на наявність на праві власності двох житлових будинків не є достатньою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст.405 ЦК України. 
Так, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається наявність у ОСОБА_4 на праві власності:
- садового будинку, загальною площею 122,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_5 ;
- садового (дачного) будинку, загальною площею 100,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_6 (т.1 а.с.182).
Разом з тим, садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків. Тому, садовий будинок не є житловим.
Колегією суддів не приймається до уваги надані стороною відповідача фото та документи на техніку на підтвердження знаходження особистих речей у спірному житловому приміщенні, оскільки з них неможливо встановити вказані обставини, тому суд погоджується із запереченнями сторони позивача з цього приводу.
З огляду на наведене, колегія суддів, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, дійшла висновку про недоведеність факту не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад 1 рік без поважних причин та втрату інтересу відповідачів до нього, а відтак відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, судом встановлено, що інтереси позивача як власника житла не перевищують інтереси відповідачів, як колишніх членів сім`ї, у яких не припинились правові підстави користування чужим майном.
Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про не вірне застосування судом першої інстанції норми ст.72 ЖК України, оскільки вказана норма регулює відносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.
Враховуючи незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, смерть відповідача ОСОБА_4 після ухвалення оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про скасування судового рішення та закриття провадження у справі у відношенні ОСОБА_4 з огляду на таке.
Згідно зі ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
Процесуальне правонаступництво – це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
Таким чином, процесуальне правонаступництво настає в таких випадках: 1) у разі смерті фізичної особи чи припинення юридичної особи; 2) заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні; 3) в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір.
Правонаступництвом у матеріальних правовідносинах є перехід прав або обов`язків їх учасника до іншої особи внаслідок певних юридичних фактів, у результаті яких один з учасників правовідносин вибуває з них і замінюється іншою особою.
Предметом спору у цій справі є право користування відповідачами спірним жилим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього Кодексу.
Спірні правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, нерозривно пов`язані з особою відповідача ОСОБА_4 , а тому правонаступництво в цьому випадку не допускається.
Аналогічний висновок щодо застосування норми права у спірних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 521/13728/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 2-105/06, від 10 травня 2018 року у справі № 2-1617/2010, від 21 січня 2021 року у справі № 404/7203/17, що свідчить про сталість судової практики.
Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст.255 та 257 цього Кодексу.
У випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі (п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України).
За положеннями п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_4 слід закрити на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з урахуванням допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, що призвело до винесення невірного судового рішення, яке підлягає скасуванню. У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , провадження у справі у відношення неї підлягає закриттю. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення. Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Паляничко Діани Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в частині вимог до  ОСОБА_4 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннями залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: