ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2023 року
м. Харків
справа № 615/934/22
провадження № 22-ц/818/455/23  
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів –Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
секретаря судового засідання –Тітченко О.В.
сторони справи:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
треті особи: Служба у справах дітей Валківської міської ради Харківської області, Валківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2022 року ухвалене у складі судді Токмакової А.П. ,-
УСТАНОВИВ:
09.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внести відповідні зміни до актового запису про її народження в частині зазначення батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харків, змінити прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 2008 року проживав з відповідачкою без реєстрації шлюбу, вів з нею спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 у фактичного подружжя народилася донька ОСОБА_7 . Після народження дитини цивільна дружина самостійно прийняла рішення про реєстрацію дитини в органах РАЦС та оформлення свідоцтва про народження і не повідомила його про необхідність надавати заяву про його визнання батьком дитини. Під час реєстрації народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану, запис про батька дитини зроблено за вказівкою матері, на підставі ст.135 СК України. Як вказує позивач, з відповідачкою проживали протягом 12 років, однак відносини поступово погіршувались, у зв`язку з чим в 2020 році змушений був переїхати з їх постійного місця проживання і став мешкати окремо. Після розірвання відносин з відповідачкою продовжував спілкуватись з донькою, опікувався нею, приймав участь у вихованні та утриманні. Дитина часто бувала у нього вдома, він приймав участь у її шкільному житті, відвідував дитячі свята. Але в подальшому з невідомих причин відповідачка заборонила йому спілкуватись з дитиною та приймати участь у її житті. Вважає, що заборона бачитися з донькою погано впливає на психологічне здоров`я дитини. 
Заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 03.11.2022 задоволено позов ОСОБА_1 , визнано його батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено зміни до актового запису про народження дитини №716, складеного 11.06.2013 відділом ДРАЦС по м. Харкову реєстраційної служби Харківського МУЮ, зазначивши дані дитини: прізвище – ОСОБА_6 , ім`я – ОСОБА_9 , по-батькові – ОСОБА_10 , батько – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду мотивоване тим, що із наданих позивачем доказів слідує, що батьки дитини не перебували в зареєстрованому шлюбі між собою, що підтверджується даними реєстрації дитини в органі РАЦС та свідоцтва про її народження, згідно яких дитина народилася не в зареєстрованому шлюбі. Сторони більше 5 років до народження дитини та тривалий час після її народження проживали спільно в належній батькам позивача квартирі, вели спільне господарство, спільно виховували та утримували дитину
29.11.2022 представник ОСОБА_11 - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду в загальному порядку, посилаючись на те, що не з`явилися в судові засідання та не надали відзив з поважних причин, які на його думку, полягають у не отриманні судових повісток та ухвалення заочного рішення, не дивлячись на клопотання про перенесення судового розгляду, в тому числі для ознайомлення з матеріалами справи. Вважає, що при ухваленні заочного рішення судом не врахована позиція відповідачки, не допитані свідки з її боку та не досліджені інші письмові докази.
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 14.12.2022 заяву  про перегляд заочного рішення Валківського районного суду Харківської області від 03.11.2022 у цивільній справі №615/934/22 залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справу розглянуто за відсутності відповідачки та його представника, які не були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. При ухваленні заочного рішення були враховані лише докази позивача, не були допитані свідки зі сторони відповідача та не досліджені інші письмові докази. Відповідач ОСОБА_2 не визнає позов та заперечує твердження позивача ОСОБА_1 , що саме він є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В період сумісного проживання позивача з відповідачем , а також після нього, позивач не проявляв будь-якої зацікавленості до дитини, не вважав її своєю дитиною, не спілкувався та не опікувався нею, не приймав участь у вихованні та не надавав жодної допомоги в утриманні. З наданих письмових пояснень ОСОБА_12 вбачаються суперечності, оскільки остання пояснює, що позивач ОСОБА_1 перестав мешкати з відповідачем ОСОБА_2 у 2022 році, натомість позивач у своєму позові зазначає, що їхні стосунки припинилися у 2020 році. Стосовно пояснень свідка ОСОБА_13 апелянт зазначив, що відповідач ОСОБА_2 взагалі не знає ОСОБА_13 та ніколи з ним не зустрічалась та він не міг бачити ОСОБА_4 . Апелянт зауважив, що позивачем ОСОБА_1 при подачі позовної заяви не доплачено судовий збір за другу вимогу немайнового характеру у розмірі 992,40 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_14 у відповідності до ст.135 СК України та ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 11.06.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №716.
Відповідно до інформації №78, наданої 19.08.2022 Харківським приватним навчально-виховним комплексом Ліцей Шаалавім, ОСОБА_4 поступила у дошкільний підрозділ ліцею у 2017 році. З 01.09.2019 по 04.08.2021 навчалась у шкільному підрозділі ліцею. За час навчання, батько дитини ОСОБА_1 та бабуся дитини по батьківській лінії ОСОБА_12 приділяли велику увагу вихованню дитини, часто відвідували ліцей, спілкувались з класним керівником та учителями ліцею. Дитина гарно вихована, охайна, мала високі навчальні досягнення.
В письмових поясненнях від 08.09.2022 ОСОБА_12 підтвердила, що відповідачка дійсно з 2008 року проживала разом із сином ОСОБА_1 . В 2013 році у них народилася донька, яка мешкала разом із мамою в належній їхній сім`ї квартирі до 2022 року.
Згідно письмових пояснень ОСОБА_13 , знайомий із сім`єю ОСОБА_1 з 2016 року. Завірив суд, що з 2016 по 2020 рік був свідком, як батько займався вихованням доньки ОСОБА_15 , дитина завжди була охайна, вихована.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина – містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд в своїй постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 361/2653/15-ц вказав, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20).
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 12 грудня 2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19).
Крім того, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти Російської Федерації», заява № 3451/05, § 34, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином надані на підтвердження факту спільного проживання та утримання дитини позивачем докази в тому числі пояснення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не є достатніми доказами при вирішенні питання про визнання батьківства. 
Позивач в суді першої та апеляційної інстанції не заявляв клопотання про проведення судово-генетичної експертизи для встановлення батьківства. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1488,60 грн судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити.
Заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2022 року – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок судового збору за подачу апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 березня 2023 року.
Головуючий                                                                О.Ю. Тичкова 
Судді                                                                         О.В.Маміна
Н.П.Пилипчук