Номер провадження: 22-ц/813/4383/23 
Справа № 521/11446/21
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Пузанова Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,
суддів: Бездрабко В.О.,
Орловської Н.В., секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, 
встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що військовою прокуратурою Південного регіону України 17 березня 2015 року відносно нього за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 28 та частиною третьою статті 368 КК України, було розпочато досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015160690000008. В рамках цього кримінального провадження за місцем його проживання проводився обшук та вилучалося майно; проводився особистий обшук; повідомлено про підозру в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статей 28 та 368 КК України, які є тяжкими злочинами; з 03.06.2015 року по 21.07.2016 року щодо нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із правом внесення застави у розмірі 2 436 000грн, а 21 липня 2016 року згідно із ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2016 року за нього внесено заставу у розмірі 413 000грн. Всього під заставою він перебував по 24 березня 2021 року та ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 року було задоволено клопотання заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Мазітова Т.Г. про відмову від підтримання державного обвинувачення, а кримінальне провадження в частині його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28 та частиною третьою статті 368 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді.
Відповідно до мотивувальної частини зазначеного судового рішення, мотивом відмови від підтримання обвинувачення є висновок про те, що в ході судового розгляду кримінального провадження пред`явлене обвинувачення не підтвердилось та не встановлено підстав для доведеності винуватості особи тобто встановлено відсутність у його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України чи будь-якого іншого злочину.
Посилаючись на те, що будучи позбавленим волі у період з 03 червня 2015 року по 21 липня 2016 року, він був відсторонений від роботи та не доотримав заробіток, на який розраховував, а перебуваючи під заставою з 21 липня 2016 року по 24 березня 2021 року не міг користуватися грошима в сумі 413 400грн, які були внесені як застава, що спричиняло фінансові труднощі для сім`ї, а також на те, що під час перебування під слідством у нього померли батьки та брат, які проживали в Росії, і на похорони яких він не міг виїхати, позивач просив суд стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошових коштів у рахунок відшкодування втраченого заробітку в розмірі 70 361,72грн та 4 000 000грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок незаконного та невмотивованого притягнення до кримінальної відповідальності та подальших процесуальних рішень щодо нього. Такі обставини негативно вплинули на звичайний життєвий ритм, що позначилося на загальному психологічному стані та призвело до погіршення стану здоров`я, постійних неврозів, які проявляються тривогою, страхом та нездатністю в повній мірі зосередитись на основних питаннях його життя. Зауважив, що від такого стану та нецільового використання сімейних коштів постраждав не лише він, але й члени його сім`ї.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Суд постановив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошові кошти на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1065 000грн та в рахунок відшкодування недоотриманого заробітку в сумі 70 361,72грн. В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що судом помилково визначено шлях виконання рішення та відомості про суб`єкта виконання, адже Казначейство є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, однак не перебувало з позивачем у жодних правових відносинах та не завдавало йому матеріальної чи моральної шкоди. Згідно із положеннями статті 43 Бюджетного кодексу України, Казначейство та його територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлюють державу.
Вважає, що належним відповідачем у справі має бути Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону- орган, який на думку позивача завдав йому шкоди, а не Казначейство.
З посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №910/2396/16, зазначає про те, що суд першої інстанції помилково зазначив суб`єкта виконання рішення (ДКСУ) та дійшов помилкового висновку щодо стягнення коштів на користь позивача з єдиного казначейського рахунку, на якому консолідуються кошти державного та місцевого бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.
Визначений судом до стягнення розмір грошового відшкодування моральної шкоди вважає завищеним, а стягнення втраченого середнього заробітку на користь позивача безпідставним з тих підстав, що жодних постанов щодо його відсторонення від посади під час проведення досудового розслідування посадовими особами Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону не виносилось.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача- адвокат Маковецький О.М. викладені в скарзі доводи не визнав та вказав, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та з врахуванням вимог закону, в тому числі вимог розумності і справедливості, зменшив визначений позивачем до стягнення розмір грошового відшкодування моральної шкоди із 4 000 000 грн до 1 065 000грн, виходячи із 2,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на час розгляду справи за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом. Стягнення на користь позивача втраченого за час перебування під вартою заробітку вважає обґрунтованим положеннями пункту 1 статті 3 Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду”. Зазначив, що відповідачем у справі є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України, яка є органом, наділеним повноваженнями представляти державу в суді у спірних правовідносинах.
Позивач в судове засідання не з`явився, а представник позивача — адвокат Маковецький О.М. направив на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність ОСОБА_1 .
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка до суду апеляційної інстанції сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково визнавати такими не потрібно, тому позивач відповідно до вимог статті 1176 ЦК України та положень Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” має право на відшкодування державою завданої йому цими діями моральної шкоди та заробітної плати, втраченої ним внаслідок перебування під вартою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначив з врахуванням вимог статті 23 ЦК України та статті 13 наведеного вище Закону.
В процесі розгляду справи суд встановив, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року на майно ОСОБА_1 , вилучене відповідно до протоколу обшуку, проведеного 03 червня 2015 року за адресою : АДРЕСА_1 та протоколу обшуку, проведеного 03 червня 2015 року у службовому кабінеті № ІНФОРМАЦІЯ_1 , було накладено арешт ( т.1, а. с.77).
03 червня 2015 року о 21год. 45 хв. ОСОБА_1 був затриманий у порядку статті 208 КПК України та відносно нього проведено особистий обшук, що також підтверджується відповідним протоколом.
03червня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, які є тяжким злочином та за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років.
05червня 2015 року відносно ОСОБА_1 , згідно із ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, застосовано запобіжний захід – тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 2 436 000 гривень до 02 серпня 2015 року (т.1, а. с. 77).
21 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28 та частиною третьою статті 368 КК України.
Ухвалами слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30 .07. 2015 року, від 27.08. 2015 року, від 21.10.2015 року, від 15.12.2015 року, від 12.02.2016 року, від 01.04.2016 року, від 16.05.2016року запобіжний захід – тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 2 436 000 гривень стосовно ОСОБА_1 продовжувався.
13 липня 2016 року, згідно із ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, стосовно ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід – тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 413 400 гривень до 10 вересня 2016 року (т.1, а. с. 98-99).
21 липня 2016 року за ОСОБА_1 внесено заставу у розмірі 413 400 грн (чотириста тринадцяти тисяч чотирьохсот гривень) на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області заставодавцем ОСОБА_2 .
На день затримання та обрання запобіжного заходу-тримання під вартою позивач працював у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді головного спеціаліста.
Згідно із довідкою з місця роботи від 08.04.2021 року №339, розмір заробітку, неотриманого ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу з 03 червня 2015 року по 24 липня 2016 року становить 70 361 грн 72коп. (т.1,а. с. 100).
31 липня 2015 року ОСОБА_1 в порядку частини третьої статті 253 КПК України повідомлено про те, що на підставі ухвал слідчого судді апеляційного суду Дніпропетровської області відносно нього проводились негласні слідчі (розшукові) дії, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо – відео контроль особи та візуальне спостереження у публічно – доступних місцях.
31 липня 2015 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню за № 42015160690000008 від 17.03.2015 року стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України було скеровано до суду.
28 січня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду обвинувальний акт від 31 липня 2015 року повернуто прокурору, а 09 березня 2021 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню за № 42015160690000008 від 17.03.2015 року стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України було скеровано до Малиновського районного суду м. Одеси.
Відповідно до постанови прокурора у кримінальному провадженні про відмову від підтримання публічного (державного) обвинувачення від 16 квітня 2021 року, прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за № 42015160690000008 від 17.03.2015 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України (т.1, а. с. 130-132).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 року клопотання заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Мазітова Т.Г. про відмову від підтримання державного обвинувачення задоволено, а кримінальне провадження, внесене за № 42015160690000008 від 17.03.2015 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, - закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді.
З огляду на зміст зазначеного судового рішення, прокурор відмовився підтримувати публічне обвинувачення в частині обвинувачення ХурчаковаЄ.Г., оскільки пред`явлене йому обвинувачення не підтвердилося за наслідками розгляду справи в суді та не встановлено підстав для доведеності винуватості особи, а всі можливості їх отримання вичерпані(т.1, а.с153-154).
Відповідно до висновку експерта №08/21 за результатами проведення судової психологічної експертизи, складеного 26.07.2021 року Лабораторією психологічних досліджень та експертиз «Психологіка» (ФОП ОСОБА_5 ), у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок неправомірних дій Військової прокуратури Південного регіону України. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) внаслідок неправомірних дій Військової прокуратури Південного регіону України. Попередній орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) відповідає заявленим вимогам та становить 4 000 000 (чотири мільйони) грн (т.1, а.с. 48-58).
Наведеними доказами підтверджено факт перебування позивача під слідством та судом з 03 червня 2015 року по 23 квітня 2021року (5років 9місяців 22 доби), із яких з 03 червня 2015 року по 21 липня 2016 року (1рік 1 місяць 19 діб) — під вартою.
Питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду врегульовано статтею 1176 ЦК України та Законом України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду”.
Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; моральна шкода.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які втрачені внаслідок незаконних дій наведених органів, а також моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, розпорядником яких відповідно до закону є Державна казначейська служба України.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Вимоги частин другої та третьої статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на відшкодування шкоди, визначеної Законом України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” і ця шкода підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, управління та розпорядження якими здійснює Державна казначейська служба України, яка й реалізує права та обов`язки держави щодо відшкодування цієї шкоди.
Висновки суду по суті позову відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Разом з тим при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд відступив від встановленого статтею 13 Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” мінімального розміру відшкодування такої шкоди та вважав можливим визначити розмір відшкодування в сумі 1065000грн, виходячи з 2,5 (двох з половиною ) мінімальних заробітних плат, встановлених станом на час розгляду справи (6000грн х 2,5 х 71), за період перебування позивача під слідством та судом (71 місяць ) що, на думку суду, буде співмірним глибині фізичних та душевних страждань, завданих позивачу при викладених ним обставинах.
Зважаючи на те, що протягом перебування під слідством та судом, яке в загальному тривало 71 місяць, позивач лише частину часу, а саме: один рік та майже два місяці (14 місяців), утримувався під вартою, і саме у цей період часу його права зазнали найбільшого обмеження та він максимально був позбавлений можливості їх реалізувати, чого не можна сказати про час, коли запобіжний захід полягав у заставі, колегія суддів вважає, що застосований судом метод розрахунку грошового відшкодування моральної шкоди, виходячи із двох з половиною мінімальних заробітних плат за кожний місяць перебування під слідством та судом, є доречним до часу утримання під вартою, однак є завищеним при застосуванні до іншого періоду, який становить 57 місяців (71-14).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає такими, що частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо розміру відшкодування моральної шкоди та вважає за необхідне рішення суду першої інстанції частково змінити, зменшивши визначений до стягнення з Держави Україна на користь позивача розмір грошового відшкодування моральної шкоди із 1 065 000грн до 552 000грн (14х2,5х6 000=210 000грн+ 57х6 000 (342000)).
В іншій частині доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, юридично неспроможними колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо помилковості визначення судом першої інстанції шляху виконання рішення та відомостей про суб`єкт виконання із посиланням на те, що Казначейство як юридична особа самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, яких перед позивачем не має, бо не перебуває з ним у жодних правових відносинах, оскільки відповідачем у спірних правовідносинах є Держава, а не Державна казначейська служба України, в той час як порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з держави визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган (держава), здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Саме Державна казначейська служба України відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, наділена повноваженням здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, а єдиний казначейський рахунок відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яким є Державна казначейська служба України (пункти 23-1 статті 1 Бюджетного кодексу України).
За своїм призначенням єдиний казначейський рахунок не є рахунком Державної казначейської служби України, на якому обліковуються кошти на утримання Казначейства як окремої юридичної особи та суб`єкта господарювання, а згідно із Положенням про єдиний казначейський рахунок, затвердженим наказом Державного казначейства України 26.06.2002 №122 (у редакції наказу Державного казначейства України 30 11.2010 №449),консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.
Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що грошові кошти на користь позивача стягнуто із Держави Україна за рахунок державного бюджету України, тому доводи скаржника носять характер припущення та підлягають врегулюванню на стадії виконання судового рішення, в тому числі шляхом його роз`яснення в порядку, встановленому статтею 271 ЦПК України.
Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи скаржника про відсутність у позивача права на відшкодування державою втраченої ним заробітної плати з тих підстав, що жодних постанов щодо відсторонення його від посади під час проведення досудового розслідування посадовими особами Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону не виносилось, оскільки Закон України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” не пов`язує право на таке відшкодування із відстороненням від роботи на підставі постанови досудового органу, а як зазначалося вище, відшкодуванню підлягає заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій.
Позивач підтвердив належним доказом ту обставину, що він з 03.06.2015 року по 24.07.2016 року (період тримання під вартою) перебував у вимушеному прогулі, розмір неотриманого заробітку за який становить 70 361грн 72коп.(а. с.100, т.1).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в решта частині рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України частково задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року частково змінити, зменшивши визначений до стягнення з Держави Україна на користь ОСОБА_1 розмір грошового відшкодування моральної шкоди із 1 065 000гривень до 552 000 (п`ятиста п`ятдесяти двох тисяч гривень).
В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: В.О. Бездрабко

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року

Суддя Л. В. Пузанова