Постанова
Іменем України 
27 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 572/1497/22
провадження № 61-12653св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області у складі судді Довгого І. І. від 29 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Хилевича С. В., 
Вейтас І. В., Ковальчук Н. М. від 15 листопада 2022 року, і виходив з наступного. 
Зміст заявлених позовних вимог
У травні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу зі спадкодавця.
На обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що 12 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала платіжну картку із встановленим кредитним лімітом в розмірі 17 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом згідно з умовами договору. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. 
Внаслідок порушення умов кредитного договору станом на день смерті ОСОБА_2 була заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16 604, 21 грн.
Банк посилався на те, що спадкоємцем ОСОБА_2 , який був зареєстрований, постійно проживав із нею та не відмовився від прийняття спадщини, є ОСОБА_1 .
В порядку виконання вимог частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України було надіслано претензію до Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області.
Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 
2007 року у розмірі 16 604, 21 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області 
від 29 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими та не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, оскільки позивач, пред`являючи позов про стягнення боргу з відповідача, як спадкоємця позичальниці за кредитним договором, не надав суду жодних доказів щодо прийняття відповідачем спадщини, складу спадкового майна та його вартості.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, заочне  рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 серпня 
2022 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Апеляційний суд підтвердив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач є спадкоємцем померлої позичальниці і відповідно до правил частини третьої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину, що відсутні інші спадкоємці, а також, що відповідач отримав претензію кредитора та залишив її без виконання.
Узагальнені доводи касаційної скарги
13 грудня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 рокуу справі № 373/2054/16-ц,            від 03 липня2019 року у справі № 342/180/17 та у постановах Верховного Суду від23 січня 2018 рокуу справі № 755/7704/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі
№ 495/1933/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц,                              від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15, від 18 вересня 2019 року у справі № 336/7643/18, від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 19 вересня 2019 року у справі                               № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, від 22 січня                2020 року у справі № 306/2000/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно поклали обов`язок доказування обставин, що встановлюють обсяг відповідальності спадкоємця боржника (обсяг та вартість спадкового майна), на позивача, не урахувавши конфіденційність зазначеної інформації. Крім того, суди не з`ясували правовий статус будинку, у якому були зареєстровані позичальниця та відповідач, зокрема хто є його власником та чи не увійшов він до складу спадкового майна.
Банк вважає, що виконав вимоги статті 1281 ЦК України та своєчасно пред`явив вимоги до спадкоємців позичальниці через нотаріуса. При цьому відповідач, який зареєстрований за однією адресою з позичальницею, не відмовився у встановленому порядку від прийняття спадщини після її смерті, а тому в силу положень частини третьої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , у тому числі її кредитні зобов`язання.
Зосереджує увагу на погоджені між банком і позичальницею умови кредитування, отримання нею кредитної карти, часткове погашення нею кредитної заборгованості, а також наявність заборгованості за тілом кредиту станом на дату її смерті.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 572/1497/22, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
30 січня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір шляхом підписання заяви про відкриття банківського рахунка, відкриття кредитного рахунку та встановлення початкового кредитного ліміту, який в подальшому було збільшено до 17 000,00 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
Станом 06 серпня 2020 року заборгованість  ОСОБА_2 перед                             АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року становила 16 604,21 грн.
01 липня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направив до Сарненської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора.
Листом від 22 липня 2021 року № 680/01-16 Сарненська районна державна нотаріальна контора повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що претензія кредитора повертається без розгляду, оскільки до неї не було долучено документів, що підтверджують кредитні зобов`язання померлої перед банком, а долучена довіреність не відповідає вимогам законодавства, зокрема в частині права на підписання претензії. Зазначено, що за проведення перевірки інформації про наявність чи відсутність заведеної спадкової справи та виданих свідоцтв про право на спадщину справляється відповідна плата. Запропоновано заявнику долучити всі необхідні документи, усунути вказані недоліки та здійснити оплату послуги.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.
Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.
Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду 
від 27 жовтня 2021 року у справі № 552/4892/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 295/15702/20.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частинами п`ятою - сьомою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Встановивши, що на обґрунтування заявлених позовних вимог 
АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження того, що відповідач є спадкоємцем померлої позичальниці (за законом чи за заповітом), прийняв спадщину після її смерті, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на його необґрунтованість.
У цьому аспекті судами попередніх інстанцій правильно враховано, що реєстрація місця проживання відповідача за адресою місця проживання позичальниці ОСОБА_2 не є безумовним підтвердженням того, що він є її спадкоємцем та фактично прийняв спадщину після її смерті.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 (за законом чи заповітом), а також, що він постійно проживав за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини.
У контексті дотримання судами попередніх інстанцій принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу колегія суддів звертає увагу на лист Сарненської районної державної нотаріальної контори 
від 22 липня 2021 року № 680/01-16, яким було повернуто без розгляду претензію АТ КБ «ПриватБанк» з підстав неналежного її оформлення, а також роз`яснено позивачу, як кредитору померлої ОСОБА_2 , порядок звернення із претензією кредитора до спадкоємців позичальника та із заявою про отримання інформації зі Спадкового реєстру щодо наявності чи відсутності заведеної спадкової справи і виданих свідоцтв про право на спадщину (надання належних документів, які підтверджують повноваження представника на підпис претензії, кредитні зобов`язання померлої ОСОБА_2 перед банком, а також оплату вартості послуг). Однак АТ КБ «ПриватБанк» зазначеним правом не скористалося та не надало суду доказів того, що ним були вжиті належні заходи для отримання необхідних для розгляду цієї справи доказів прийняття відповідачем спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 
2022 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                          Є. В. Синельников
 
                                                                                                                      С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                      В. В. Шипович