ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 335/3005/17
провадження № 51-2581км22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
представника потерпілої                        ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),           
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013080040004325, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровське Луганської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України
за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022  року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у тому, що він 15 лютого 2007 року, приблизно о 11:40, керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пассат» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись зі сторони подвір`я будинку АДРЕСА_2 , у порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), виконуючи поворот ліворуч, не  переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка в момент початку руху автомобіля знаходилась на проїжджій частині та рухалася у напрямку будинку № 39 Б по вул. Незалежної України, внаслідок чого ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. 
Такі дії ОСОБА_7 орган досудового розслідування кваліфікував як  кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд з урахуванням положення статей Конституції України та КПК України й сукупності досліджених у  судовому засіданні доказів дійшов висновку, що стороною обвинувачення не  доведено поза розумним сумнівом, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а тому виправдав ОСОБА_7 у зв`язку із  відсутністю в діянні останнього складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у   розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, та потерпіла ОСОБА_8 оскаржили його до апеляційного суду.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2022 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є  безпідставними і не ґрунтуються на зібраних у провадженні доказах. Наголошує, що судом першої інстанції всупереч вимогам закону, не було прийнято до уваги, та   визнано недопустимими докази - висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року, висновок повторної судової автотехнічної експертизи № 9048 від 12 жовтня 2009  року та висновок експерта № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року через те, що ці докази були зібранні після закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7 постановою прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року, та відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР 19 листопада 2013 року з порушенням вимог КПК України. Зазначає про те, що суд визнаючи ці докази недопустимими не звернув уваги на те, що відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за фактом вчинення злочину, а  не  відносно ОСОБА_7 , таким чином вимоги КПК України, як щодо самої можливості проведення слідчих дій та отримання вищевказаних висновків після закриття кримінальної справи щодо останнього, так і щодо строків досудового розслідування були дотриманні. При цьому апеляційний суд, як вважає прокурор не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, у зв`язку із чим його ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Суть доводів у касаційній скарзі представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 за змістом є аналогічним доводам прокурора і  зводяться до того, що  суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також необґрунтовано визнав ряд доказів недопустимими, оскільки після закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7 , продовжувала існувати кримінальна справа за фактом ДТП, а тому проведення слідчих дій після 15 квітня 2009 року, на думку представника потерпілого, було законним.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Під час касаційного розгляду прокурор та представник потерпілої ОСОБА_6 , висловивши свої доводи, кожен окремо, просили касаційні скарги задовольнити, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених 
у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено 
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, 
які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й  обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити 
з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати 
на кожен із них вичерпну відповідь.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, зазначених вимог закону в цьому провадженні належним чином не було виконано.
Так, суд першої інстанції за результатом розгляду кримінального провадження дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що стороною обвинувачення не спростовано пояснення обвинуваченого про те, що він не здійснював наїзд на пішохода, а потерпіла сама доторкнулась до транспортного засобу, який вже стояв, та впала на асфальт; показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також не доведено вину обвинуваченого; висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року свідчить про відсутність у діях ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п. 10.1 ПДР України; докази, здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи 15 квітня 2009 року є недопустимими; дослідження, за результатами яких були складені висновки № 48 від 28 квітня 2007 року, № 117 від 22 листопада 2007 року, № 217 від 09 квітня 2008 року, проводились спеціалістами, тому в розумінні ст. 75 КПК України вони не є доказами.
Суд першої інстанції визнав недопустимими доказами, зокрема висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від  02 липня 2009 року, висновок повторної судової автотехнічної експертизи № 9048 від 12 жовтня 2009 року, висновок експерта № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року, оскільки ці докази були здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7 на підставі постанови прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року і до моменту її скасування суддею, а тому із порушенням вимог КПК України.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, та потерпіла ОСОБА_8 оскаржили його до апеляційного суду.
Відповідно до апеляційних скарг прокурор та потерпіла ОСОБА_8 вважали, що  оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 є незаконним у зв`язку з  невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, вони посилалися на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок повторної комплексної судово-медичної та  автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року, який було отримано у провадженні № 12013080040004325, оскільки відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР у зазначеному провадженні саме за фактом вчинення злочину, а не відносно ОСОБА_7 . Також посилалися у своїх скаргах на необґрунтовані висновки місцевого суду щодо неможливості проведення досудового розслідування з огляду на наявність не скасованої постанови прокурора від 15 квітня 2009 року про закриття кримінальної справи. При цьому зазначена постанова була в подальшому скасована постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2017 року, в якій вказано про суперечність висновків, викладених у постанові прокурора від 15 квітня 2009 року. Наголошували, що висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року вказував на механізм ДТП та утворення у потерпілої ОСОБА_8 тілесних ушкоджень та усував протиріччя між висновком експерта № 1411 від 26 травня 2008 року, висновком експерта № 17 від 07 березня 2009 року, висновком експерта № 316 від 28 травня 2008 року з одного боку, і  висновком комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року. 
Проте, як убачається із матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції 
не перевірив зазначених доводів щодо їх узгодженості із положеннями вимог процесуального та матеріального законів, не надав на них відповідей 
з посиланням на відповідні норми закону.
Зокрема, суд апеляційної інстанції не навів переконливого обґрунтування своїх висновків про згоду з рішенням суду першої інстанції в частині визнання недопустимими як доказів висновків повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року, повторної судової автотехнічної експертизи № 9048 від 12 жовтня 2009 року, висновку експерта № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року, через те що ці докази були здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи на підставі постанови прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року і до моменту її скасування суддею, тобто з порушенням вимог КПК України.
Колегія суддів касаційного суду звертає увагу на постанову прокурора від   12  травня 2008 року, якою було порушено кримінальну справу за фактом порушення 15 лютого 2007 року правил безпеки дорожнього руху, які спричинили ОСОБА_8 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
При цьому пунктом 3 розділу 11 «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачено, що заяви та повідомлення про злочини, які надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності цим Кодексом і по яких не   прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у  порушенні кримінальної справи, передаються органам досудового розслідування згідно з цим Кодексом для початку досудового розслідування в порядку, встановленому цим Кодексом.
Так, 19 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12013080040004325, внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Як видно із витягу з кримінального провадження № 12013080040004325, 15 лютого 2007 року приблизно о 12:20 водій автомобіля «Фольксваген Пассат», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись з  дворового під`їзду будинку АДРЕСА_3 , здійснюючи поворот ліворуч, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка в цей час перебігала проїжджу частину зправа наліво по ходу руху вищевказаного автомобіля.
Тобто відомості про кримінальне правопорушення у цьому провадженні були внесені до ЄРДР саме за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а не щодо ОСОБА_7 .
З матеріалів провадження вбачається, що у кримінальній справі за фактом порушення 15 лютого 2007 року правил безпеки дорожнього руху, які спричинили ОСОБА_8 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України були проведенні експертизи на  підставі яких отримано висновки експертів № 346/6316-КЭ/2009 від 02 липня 2009 року, № 9048 від 12 жовтня 2009 року, № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року.
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд належним чином не перевірив чи мали право органи досудового розслідування проводити слідчі дії та отримувати відповідні висновки експертів у цьому провадженні за фактом вчинення злочину 15 лютого 2007 року, після закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7 постановою прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року.
Крім того в матеріалах провадження міститься постанова Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2017 року, якою було скасовано постанову прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року про закриття кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, та кримінальну справу направлено прокурору Запорізької області для відновлення слідства. Також у цій постанові, зокрема було зазначено про суперечність висновків, викладених у постанові прокурора від 15 квітня 2009 року.
Наведене свідчить про те, що ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити усі доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої ОСОБА_8 , й ухвалити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій та представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 - задоволенню частково. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд    
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                            ОСОБА_3