ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3732/22                                                                  

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного  адміністративного суду від 11 листопада 2022 року, суддя Гаращенко В.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 10.03.2022 №592о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції   ОСОБА_1 інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції;
- поновити з 11.03.2022 старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції;
- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати на виплатити на користь старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції середній заробіток за час його вимушеного прогулу.
Відповідно до ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 12.09.2022 розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити  нове судове рішення яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Залухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції №925 о/с від 07.12.2020 лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0168864) призначено інспектором взводу № 2 роти № 4 батальйону № 4, установивши посадовий оклад у розмірі 2400 грн та надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції в розмірі 40 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби, звільнивши з посади поліцейського взводу № 2 роти № 4 батальйону № 4 управління патрульної поліції в Харківській області.
Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції №592 о/с від 10.03.2022 відповідно до пункту 7 частини першої    статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»    звільнено з 10.03.2022 зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1  інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції.
Підставою звільнення вказано рапорт   ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що звільнення відбулося з порушенням вимог чинного законодавства України, а тому вважає його незаконним.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію»    поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Частиною  1    ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» визначені обов`язки поліцейського зокрема: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.
Статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію»    визначена Присяга працівника поліції.
Згідно з п. 7 ч. 1    статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»    поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням поліцейського.
Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII    затверджений Дисциплінарний статут національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським    Конституції    і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Згідно з ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених    статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського:1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4)безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
При вступі на службу в поліцію особа  складає Присягу на вірність Українському народові наступного змісту:
«Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися    Конституції    та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Відповідно до ч. 1    ст. 12 Закону України «Про національну поліцію»    поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.
Громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідній посаді у поліції та носить спеціальне звання поліції несе в собі високу відповідальність, служить високій цілі на благо суспільства, забезпечуючи охорону прав і свобод людей, протидіючи злочинності та підтримуючи публічну безпеку і порядок.
Працівник поліції має чітко усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, та повинен стверджувати і відстоювати честь і гідність звання поліцейського, несучи особисту відповідальність перед державою і суспільством.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим    Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»    продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Отже, в умовах воєнного стану підтримання публічної безпеки і порядку є основним обов`язком поліцейського на який розраховує суспільство в особі його громадян, проживаючих у відповідному регіоні держави і в такому випадку керівник відповідного підрозділу поліції має право розраховувати на сумлінне виконання своїх обов`язків поліцейськими.
В свою чергу, невиконання своїх посадових обов`язків поліцейським невідворотно тягне за собою застосування дисциплінарних стягнень, тому твердження позивача, що вимоги керівництва Управління патрульної поліції в Харківській області про прибуття до місця служби є психологічним тиском, суд відхиляє, оскільки такі вимоги є фактично роз`ясненням правових наслідків невиходу поліцейського на місце служби, тим більше в умовах воєнного стану.
Як вірно зазначив суд першої інстанції  позивач, вступаючи на службу в поліції,свідомо обрав саме такий шлях, розуміючи та усвідомлюючи, що він пов`язаний з ризиком для життя та здоров`я, тому саме по собі виконання службових обов`язків не може вважатись психологічним тиском на позивача.
Доводи позивача про неможливість прибуття до м. Харкова для продовження служби суд вірно не взяв до уваги з огляду на те, що дані відомості зазначені позивачем станом на 09.03.2022, тоді як вимоги керівництва про прибуття до м. Харкова для продовження несення служби мали місце 28.02.2022.
Окрім того, м. Харків не перебувало під  тимчасовою окупацією.
Заявляючи про тиск на нього зі сторони керівництва,  позивач не  надав доказів, які б  підтверджували зазначені ним у рапорті від 09.03.2022 дані щодо такого тиску.  В самому рапорті  позивач також не зазначив,  в чому полягав тиск на нього з боку керівництва УПП в Харківській області.
Відсутність згоди з боку керівництва на переведення до м. Черкаси, як те зазначив позивач у рапорті, колегія суддів вважає не є тиком у розумінні  вимог закону з огляду на   ту обставину, що позивач зобов`язаний був прибути за місцем проходження служби і вже там вирішувати питання  щодо його переведенн до іншого місця проходження служби.
23 лютого 2022 року Національною поліцією України видано наказ № 171 про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру НП України й ситуаційних центрів головних управлінь Нацполіції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності.
Згідно даного наказу зобов`язано керівників структурних підрозділів Нацполіції  перевести особовий склад на посилений варіант службової діяльності згідно з наказом МВС від 10 грудня 2015 №1560.
Як зазначив позивач, він прибув для несення служби в управління патрульної поліції в Черкаській області, де розпочав службу з 07.03.2022, проте документи, які підтверджують переведення чи відрядження  його  до міста Черкаси, матеріали справи не містять.
Із пояснень відповідача убачається, що позивачу була надана можливість вивезти сім`ю з м. Харків, проте вподальшому він не прибув до місця свого проходження служби.
У зв`язку з тим, що в 24 лютого 2022 року у м. Харків та Харківській області  ведуться бойові дії, особовий склад УПП в Харківській області ДПП був негайно викликаний до місця дислокації та залучений до виконання  завдань територіальної оборони Харкова.
Відповідні накази доводились особовому складу УПП в Харківській області ДПП засобами електронного зв`язку.
Зокрема 25.02.2022 о 07-28  начальником УПП в Харківській області ДПП надано наказ про те, що всі  мають   в максимально стислі строки прибути до місця несення служби, так як  на території України введено воєнний стан і ніхто самовільно не вирішує хоче чи не хоче прибути за місцем проходження служби. У подальшому керівник неодноразово електронним зв`язком повідомляв працівників про інші питання несення служби працівниками поліції в м. Харків.
До матеріалів справи були долучені скриншоти таких повідомлень, які колегія суддів  приймає до уваги та вважає належними доказами, які підтверджують факт необхідност і позивача прибути за місцем проходження служби до м. Харків, а не до іншого населеного пункту.
Окрім того, як зазначив  відповідач,  всім, хто  не  виявив бажання  далі нести службу в поліції і за наказом керівництва не прибув до місця дислокації УПП (м. Харків), було надано можливість написати рапорти про звільнення з органів поліції за власним бажання.
Як встановлено судом,  позивач 09.03.2022 року написав власноруч такий рапорт, зазначивши в ньому  бажання звільнитися з 10.03.2022 року за власним бажанням.
Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Колегія суддів зазначає, що у  межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк, а ніж визначений .        
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 826/7075/16.
Як вже зазначено колегією суддів,  позивач не навів доводів та не надав доказів, які б свідчили, що з боку керівництва УПН в Харківській області ДПП на нього чинився тиск.
Відмова  у дозволі на несення позивачем служби у м Черкаси, колегія суддів вважає, не є тиском на позивача, що змусило його подати рапорт на звільнення з органів поліції за власним бажанням.
Не є тиском на позивача і роз`яснення йому питання щодо можливості звільнення  за порушення дисципліни, як на те послався позивач в апеляційній скарзі. 
Колегія суддів вважає, що відсутність у позивача відсутнє  розуміння того, що він є  військовослужбовцем - працівником національної поліції, має чітко дотримуватись  дисципліни,  під час воєнного стану має негайно прибути до місця несення служби і не може самостійно вирішувати питання у якому населеному  пункті проходити  службу.  
Відсутні докази і щодо неналежного стану здоров`я позивача, так як останній до рапорту не долучив будь-яких доказів, які б свідчили  про необхідність направлення його на військово-лікарську комісію. Як зазначив відповідач, такої підстави у нього під час розгляду рапорту позивача щодо звільнення не було.
Щодо  зазначеної у рапорті  позивачем підстави, а саме неможливість прибути до м. Харкова та відсутність через бойові дії та систематичні обстріли умов для проживання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.
Позивач є  військовозобов`язаною особою, працівником поліції, та має бути готовий до проходження служби в особливих умовах під час воєнного стану.
Що стосується доводів позивача про  призначення відповідачем  в обов`язковому порядку службового розслідування, оскільки, як позивач зазначив у рапорті, на нього чинився тиск з боку керівництва, то у даному випадку необхідності у проведенні такого розслідування судовою колегією не встановлено.
Відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Отже, підставою для призначення службового  розслідування має бути  вчинення певного дисциплінарного проступку працівником поліції . 
Проте, як встановлено колегією суддів, питання щодо вчинення позивачем дисциплінарного проступку не розглядалось, тоді як позивача звільнено за власним бажанням відповідно до поданого ним рапорту.
Окрім того, дана стаття не містить такої обставини для призначення службового розслідування як заяви, скарги та повідомлення громадян, тощо, про що зазначив скаржник в апеляційній скарзі.
Відповідно до п. 2.5.Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України 12.03.2013 № 230 підстави для призначення службового розслідування можуть міститися в службових документах осіб РНС, матеріалах перевірок, письмових зверненнях громадян України, осіб без громадянства та іноземців, депутатських запитах та зверненнях народних депутатів України, повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих в установленому законодавством України порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Степанюк А.Г.