ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 березня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 522/16152/22	
Головуючий в 1 інстанції: Бондар В.Я.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі - Вовненко А.В.
за участю представника позивача - адвоката Богданової-Пуфф Тетяни Дмитрівни;
представника відповідача Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції  - Нагнибіди Олексія Миколайовича

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, старшого лейтенанта поліції інспектора Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Возної Марини Ігорівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6186079 від 18 листопада 2022 року, винесену старшим лейтенантом поліції Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Возною М.І. відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст. 122 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 680 грн. 00 коп., а провадження у справі - закрити.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана постанова є незаконною, винесеною із грубим порушенням конституційних прав позивача, оскільки позивач дотримувався Правил дорожнього руху, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення; під час притягнення до адміністративної відповідальності було порушено право на захист, відмовлено особі, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, на його вимогу, у залученні адвоката та перекладача; постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення не є доказом, оскільки містить лише опис обставин, які визначені інспектором поліції підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, без зазначення певних доказів, на підставі яких інспектором поліції зроблено висновки про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, без фото та відеофіксації порушення Правил дорожнього руху позивачем із фіксацією зображення транспортного засобу у різних або протилежних ракурсів з прив`язкою до дорожнього знаку, візуального співставлення автомобіля з місцем виїзду, фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів.  
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2022 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати повністю рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення, а провадження у справі - закрити; стягнути всі судові витрати із співвідповідачів на користь ОСОБА_1 .  
Доводами апеляційної скарги зазначено, що підставою для відмови у задоволенні позову стало пред`явлення позову до неналежних співвідповідачів та не залучення у якості відповідача/співвідповідача Департаменту патрульної поліції, при цьому взагалі не досліджувався склад адміністративного правопорушення, як передбачено нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення, не було надано учасникам справи час для подання заяв/та клопотань, заперечень, доказів, на підставі яких можна було б встановити обставини справи. В даній справі окрім інспектора, як одного із співвідповідачів, іншими співвідповідачами є ГУНП в Одеській області та УПП в Одеській області. Крім того, апелянт вказує, що інспектор не навела належних у розумінні ст. 70 КАС України доказів, які б підтверджували  правомірність винесення нею оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення та наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності, а саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення.  
У відзиві на апеляційну скаргу представник Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції зазначає, що відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 244-6 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 122 КУпАП. На підставі виклику на гарячу лінію 102 від заявника гр. ОСОБА_2 та відеозаписів з місця правопорушення у відношенні ОСОБА_1 інспектором роти №3 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП старшим лейтенантом поліції Возною М.І., було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6186079, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. Вказаною постановою на особу накладено штраф у розмірі 680, 00 грн. Під час розгляду справи, позивача було ознайомлено з його правами згідно ст. 268 КУпАП та 63 Конституції України (даний факт підтверджується власним підписом ОСОБА_1 у відповідній графі №8 постанови та відеозаписами з відеореєстратора). Представник відповідача вказує, що позивач скористався своїм правом на власний розсуд і не надав поліцейським письмове пояснення по суті вчиненого ним правопорушення. Жодної іншої письмової заяви чи клопотання, як під час підготовки так і під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в порядку п. 5 ст. 278 КУпАП - не надходило. Представник відповідача вказує, що як вбачається з відеозаписів, автомобіль позивача FORD ESCAPE н/з НОМЕР_1 та інші транспортні засоби були припарковані у такий спосіб, що суттєво заважали іншим учасникам дорожнього руху, а саме перешкоджали здійснити заїзд або виїзд транспортному засобу в гараж або навпаки. Подані стороною відповідача відеозаписи відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, ст.ст. 72,73,74,75,76 КАС відображають обставини, які описані в оскаржуваній постанові, одержані без порушення порядку, встановленого законом є достовірними та достатніми для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. З ст. 122 КУпАП. Відтак, постанова відносно позивача про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6186079 від 18.11.2022 року повністю відповідає вимогам ст. 283 КУпАП та винесена на підставі доказів, які містяться в справі. Згідно ч. 2 ст. 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції (ст. 222 КУпАП визначено компетенцію Національної поліції по розгляду справ про адміністративні правопорушення, а саме, зазначено що "органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення:..., зокрема, і за частиною З статті 122 КУпАП"). Користуватися правовою допомогою є правом особи, стосовно якої розглядається справа про адміністративне правопорушення, а процес реалізації такого права не включає в себе задоволення чи відхилення такої заяви (клопотання) уповноваженим органом (посадовою особою). Представник відповідача вказує, що апелянт міг скористатися правовою допомогою адвоката або іншого Фахівця в галузі права, зокрема. за допомогою засобів телефонного зв`язку, викликати такого фахівця на місце розгляду справи, тощо. Представник відповідача зазначає, що за подачу апеляційної скарги апелянтом надмірно був сплачений судовий збір у розмірі 1488,60 грн., проте за апеляційну скаргу повинен був біти сплачений судовий збір у розмірі 744 грн. 30 коп. 
Відзивів на апеляційну скаргу іншими відповідачем до суду не надано.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2022 р. старшим лейтенантом  поліції інспектором Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Возною М.І. відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст. 122 КУпАП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6186079, згідно якої 18.11.2022 р. об 11:00 год. ОСОБА_1 в м. Одесі по вул. Південна, 90, керуючи транспортним засобом Ford Escape, державний номер НОМЕР_1 , здійснив стоянку на місці, де стоянка заборонена, а саме на в`їзді/виїзді з гаражу, чим порушив п. 15.10.а ПДР.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова серії ЕАР № 6186079 від 18.11.2022 р. про накладення адміністративного стягнення винесена інспектором Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Возною М.І. від імені органу, а саме: Департаменту патрульної поліції, який не залучений до участі у справі в якості відповідача, а тому суд вважав, що вимоги, заявлені до Головного управління Національної поліції в Одеській області, не можуть підлягати задоволенню, оскільки заявлені до не належного відповідача. При цьому,  у рішенні зазначено, що суд не вправі замінити неналежного відповідача за власною ініціативою без згоди позивача.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Відповідно до ч.1 статті 8 Закону №580-VIII поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
У статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, які справи про адміністративні правопорушення розглядають органи Національної поліції. До таких справ віднесено, зокрема, справи про правопорушення, відповідальність за які передбачена частиною третьою статті 122.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частиною третьою статті 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч.3 ст.122 КУпАП, інспектори відповідного органу діють не як самостійні суб`єкти владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, яка регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.
Відповідно до Положення про Національну поліцію, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 877 Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Структура центрального органу управління та територіальних органів Національної поліції, кошторис Національної поліції затверджуються Головою Національної поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
Пунктом 14 вказаного Положення передбачено, що Національна поліція є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.
В свою чергу, постановою КМУ від 16 вересня 2015 р. № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", були утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, і Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.
Управління патрульної поліції в Одеській області є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції, який реалізує надані йому повноваження в області, виконує публічно-владні управлінські функції, у тому числі у спірних правовідносинах відносно позивача.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що Управління патрульної поліції в Одеській області, яке зазначено у якості другого відповідача у позовній заяві, є належним відповідачем у цій справі.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Таким чином, у разі, якщо суд вважає, що особа звернулась не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, то саме до повноважень суду першої інстанції віднесені заміна первісного відповідача на належного чи залучення до участі у справі другого відповідача. Однак, за будь-яких обставин суд першої інстанції не вправі відмовляти у задоволенні позову лише з підстав подання позивачем позову до неналежного відповідача.
Враховуючи викладене ,колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Що стосується вимог по суті спору, колегія суддів зазначає наступне:
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
За приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюється Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (далі - ПДР), порушення яких є підставою для відповідальності згідно із законодавством (п.п. 1.1, 1.9 Правил).
Пунктами 1.3 ПДР установлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. 
В ході розгляду даної справи встановлено, що посадовою особою Управління патрульної поліції в Одеській області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відносно   ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням ним підпункту "а"  п. 15.10 ПДР України, відповідно до якого стоянка  забороняється у місцях, де заборонена зупинка.
Згідно п. 15.1-15.3 ПДР, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. За відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху). 
У населених пунктах зупинка і стоянка транспортних засобів дозволяються на лівому боці дороги, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку (без трамвайних колій посередині) і не розділена розміткою 1.1, а також на лівому боці дороги з одностороннім рухом. Якщо дорога має бульвар або розділювальну смугу, зупинка і стоянка транспортних засобів біля них забороняються.
Відповідно до п.п. "и" п. 15.9 ПДР, зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Частиною 3 статті 122 КУпАП передбачено, що, зокрема, порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З оскаржуваної постанови вбачається, що порушення позивачем Правил дорожнього руху виразилось у здійсненні стоянки транспортного засобу марки Ford Escape, державний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , на місці в`їзду/виїзду з гаражу. 
Колегія суддів вказує, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з її правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
В даному випадку у підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції було надано до суду компакт-диск із наявними відеозаписами з портативного відеореєстратора поліцейського, закріпленого на форменому одязі (боді-камери поліцейського).
Заперечуючи проти дослідження вказаних доказів, представник позивача вказувала на їх неналежність, оскільки вони фрагментарно нарізані, в незадовільній якості без відтворення звуку та не зазначені у постанові про накладення адміністративного стягнення.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтями 73-76 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч. 4 ст. 77 КАС України).
Процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.
Пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015  року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону №580-VIII встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух і здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно із статтею 31 Закону №580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевірку документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Частиною 1 статті 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, як фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Згідно Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом  Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026 (далі - Інструкції № 1026), застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення; 2) охорони громадської безпеки та власності; 3) забезпечення безпеки осіб; 4) забезпечення публічної безпеки і порядку.
Відповідно до п. 3 Розділу І Інструкції № 1026, портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.
Пунктом 2 Розділу ІІ Інструкції № 1026 встановлено, що портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів.
Згідно п. 4 Розділу ІІ Інструкції № 1026 під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення.
Таким чином, здійснення працівниками поліції при виконанні ним службових обов`язків відеофіксації подій, в тому числі правопорушення, за допомогою  технічних засобів, розміщених на форменому одязі регламентовано нормами чинного законодавства України. 
Оскільки використання поліцейськими портативних відеореєстраторів обумовлено саме нормами чинного законодавства, такі докази є належними, отриманими у спосіб визначений законом.
Крім того, однією із цілей використання поліцейськими технічних засобів є фіксування правопорушення, а тому відеозаписи з портативного відеореєстратора, розміщеного на форменому одязі поліцейського, є доказами в розумінні ст. 251 КУпАП та ст. 72 КАС України, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З наданих Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції відеозаписів з портативного відеореєстратора поліцейського, закріпленого на форменому одязі (боді-камери поліцейського), судом апеляційної інстанції встановлено, що 18.11.2022 року близько 11 години екіпаж патрульної поліції "Океан-0351" прибувши за викликом на гарячу лінію 102 за адресою м. Одеса, вул. Південна, 90, зафіксував факт стоянки кількох автомобілів, в тому числі транспортного засобу марки Ford Escape, державний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , на місці в`їзду/виїзду з гаражу (автостанції технічного обслуговування). Факт розташування гаражів автосервісу та місця виїзду з них зафіксовано, зокрема, відеозаписом № 01309@2022111812535310.mp4 , а саме, з 00:10 по 00:13  секунди та з 10:17 по 10:31 секунди вказаного відеозапису.
Також вказаним відеозаписом та відеозаписом № 01309@2022111812585310.mp4, підтверджується факт розміщення транспортних засобів безпосередньо на місці виїзду з гаражу (з 04:53 хв. по 04:59 хв. відеозапису№ 01309@2022111812535310.mp4, з 00:01 сек. по 00:13 сек. відеозапису №01309@2022111812585310.mp4). 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача посилалась на те, що з наданих відповідачем доказів неможливо встановити марку чи номер автомобіля, припаркованого з порушенням правил стоянки та його належність ОСОБА_1 , однак, вказані твердження представника позивача спростовуються відеозаписом № 01309@2022111812585310.mp4 , на 00:02 секунді якого та з 00:14 секунди по 00:19 секунду якого чітко зафіксовано розташування безпосередньо на місці виїзду з гаражу автостанції технічного обслуговування транспортного засобу саме марки Ford Escape державний номер НОМЕР_1 , тобто з вказаного відеозапису чітко вбачається марка автомобіля, його модель та державний номер.
Таким чином, вказаними відеозаписами достеменно зафіксовано факт стоянки автомобіля марки Ford Escape державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , безпосередньо на місці виїзду з гаражу автостанції технічного обслуговування, що є порушенням правил стоянки транспортних засобів, передбачених Правилами дорожнього руху.
Вказане свідчить про наявність беззаперечних доказів вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП.
В  апеляційній скарзі представник позивача посилався на те, що не ОСОБА_1 керував зазначеним транспортним засобом, а інша особа, яка і вчинила адміністративне правопорушення.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 22.03.2023 року представником позивача надано суду заяву ОСОБА_1 , в якій він посилався на те, що не здійснював керування транспортним засобом марки Ford Escape державний номер НОМЕР_1 .
Колегія суддів критично оцінує вказаний аргумент представника позивача, з огляду на те, що вказаний довод в якості підстави позову у суді першої інстанції не заявлялись, а вищезазначена заява була подана представником позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції безпосередньо перед оголошенням судового рішення. При цьому, будь-яких доказів у підтвердження вказаних обставин представником позивача до суду надано не було.
Також з оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_3 підписав оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення без будь-яких зауважень.
Не заслуговують на увагу і твердження представника позивача про відсутність в матеріалах справи технічної документації на приміщення гаражу та інших доказів, які б спростовували факт самочинного будівництва, з огляду на те, що вказані обставини не є предметом розгляду даної справи та не входять у предмет доказування у даній справі.
Також колегія суддів вважає безпідставними посилання представника позивача на те, що надані відповідачем докази є неналежними, оскільки вони фрагментарно нарізані, в незадовільній якості без відтворення звуку та не зазначені у постанові про накладення адміністративного стягнення.
Слід зазначити, що обов`язковому доказуванню під час розгляду справ про адміністративні правопорушення підлягають лише факти вчинення або невчинення певною особою адміністративного правопорушення, які в свою чергу, підтверджуються відеозйомкою фіксації події адміністративного правопорушення. 
На думку суду апеляційної інстанції надані відповідачем докази беззаперечно свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КАС України, оскільки містять всю необхідну інформацію про обставини скоєного правопорушення, які підлягають доказуванню при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності. 
Верховний Суд у своїх постановах у справах, предметом позову яких була правомірність постанови про накладення адміністративного стягнення неодноразово звертав увагу на те, що докази, надані відповідачем по справі, мають бути належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень.
З урахуванням всього викладеного вище колегія суддів вважає, що надані відповідачем докази відповідають вимогам статей 73-76 КАС України, є належними, достовірними та достатніми, а тому не можуть не прийматись до уваги при розгляді даної справи. 
При цьому, з огляду на підтвердження вказаними доказами факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що виразилось у порушенні правил стоянки транспортного засобу, відповідач правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України.
В поданому позові представник позивача посилалась на порушення інспектором патрульної поліції процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , яке виразилось у порушенні права на захист, нероз`яснені прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Згідно ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Що стосується посилань представника позивача на не роз`яснення позивачу прав, передбачених ст. 268 КУпАП, колегія суддів звертає увагу на те, що з наданої відповідачем  копії постанови від 18.11.2022 року серії ЕАР №6186079 вбачається, що позивач власноруч підтвердив факт роз`яснення йому прав, передбачених статтею 268 КУпАП та строк оскарження постанови згідно статті 289 КУпАП, про що свідчить його підпис у відповідній графі оскаржуваної постанови.
Посилання представника позивача на те, що позивач поставив підпис біля формальних галочок в графі для підпису без роз`яснення йому прав є, на думку суду апеляційної інстанції, голослівними та не підтвердженими жодними доказами.
В свою чергу, відповідності до статті 271 КУпАП у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України.
В даному випадку будь-яких доказів виявлення позивачем бажання скористатись правовою допомогою при розгляді справи про адміністративне правопорушення, як то  письмове клопотання, подане інспектору, який здійснював розгляд справи чи ін. докази, до суду надано не було.
З огляду на викладене в даному випадку відсутні підстави вважати, що інспектором патрульної поліції не забезпечено водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, та відповідно, відсутні підстави вважати, що інспектором будь-яким чином порушено право особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, на отримання правової допомоги.
Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Отже, при прийнятті рішення у справі суд повинен надати оцінку доказам, які містять інформацію щодо предмету доказування, встановити на підставі таких доказів наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи все вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши всі обставини по справі колегія суддів доходить висновку, що постанова від 18.11.2022 року серії ЕАР № 6186079 відповідає вимогам ст. 2 КАС України,  винесена відповідачем правомірно та обґрунтовано, а тому скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.
В свою чергу доводи, які наводяться скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених у справі обставин щодо скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що полягало у порушенні правил стоянки та, відповідно не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Вирішуючи справу суд першої інстанції також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , однак з інших мотивів, ніж суд апеляційної інстанції.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частина 4 цієї статті Кодексу встановлює, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні шляхом зміни його мотивувальної частини та викладення її у редакції даної постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2022 року колегія суддів залишає без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2022 року змінити, виключивши мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та викласти мотивувальну частину судового рішення в редакції даної постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
          У справі є окрема думка судді Шевчук О.А.

Головуюча суддя:                                                                                         О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                            А.В. Бойко 

Суддя:                                                                                                            А.Г. Федусик