ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/689/23 Справа № 173/414/22 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів, – 

ВСТАНОВИЛА:

       У березні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 30 листопада 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділі Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №145.
       З 27 січня 2022 року вона з відповідачем спільно не проживають.
       В період шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.
       Відповідач в добровільному порядку не надає кошти на утримання дитини. За час роздільного проживання відповідач купив лише самокат та частування під час побачень з дитиною.
       Також  ОСОБА_2 вказувала, що їх син має захворювання – вроджену ваду – деформацію жовчного міхура, який постійно призводить до застою жовчі, що впливає на роботу підшлункової залози – виникає запалення. Дитина потребує дотримання спеціальної дієти (дієтичний стіл №5), санаторно-курортного лікування, постійного вживання мінеральної води Нафтуся. Разом з цим, дитина має інші захворювання, які потребують постійного носіння спеціального ортопедичного взуття, виготовлення спеціальних ортопедичних устілок та проходження курсу масажу раз на три місяці.
       Крім того, дитина відвідує платні гуртки та платні індивідуальні заняття з англійської мови.
       Однак, її прибутків недостатньо для задоволення потреб дитини в зв`язку з її загальним утриманням, лікуванням та розвитком здібностей.
       З огляду на викладене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 5 600, 00 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів – задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 аліменти на утримання сина –  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 4 000, 00 грн, з наступною щорічною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи стягнення з 04 березня 2022 року і до повноліття дитини. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 992 грн 40 коп. Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його змінити в частині визначення твердого розміру аліментів у сумі 4 000, 00 грн, визначивши його розмір в сумі 2 000, 00 грн на місяць.
        ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2013 року, який зареєстрований у відділі Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №145.
       В період шлюбу у сторін народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому батьком дитини записаний відповідач.
       Також за доводами позивача судом установлено, що з 27 січня 2022 року сторони разом не проживають та спільне господарство не ведуть.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 матеріальну допомогу на утримання сина в добровільному порядку надає, але в незначному розмірі та не систематично, тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенціїї ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України №789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.
       Відповідно до п.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі.
       Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
       Відповідно до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
       У справі, що переглядається, позивач звернулася до суду із вимогою про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 5 600,00 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, призначаючи розмір аліментів 4 000, 00 грн, не врахував матеріальне становище платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей та інших обставин.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
       Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня – 2 618 гривень, з 1 липня – 2 744 гривні, з 1 грудня – 2 833 гривні.
       Як вбачається з матеріалів справи та доданих скаржником до своєї апеляційної скарги доказів, відповідач є працездатною особою, будь-яких відомостей щодо наявності у нього захворювань немає. ОСОБА_1 працює та має стабільний заробіток.
       Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному районним судом розмірі, матеріали справи не містять, а скаржником на спростування висновків суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів не надано.
       Разом з тим, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, оскільки ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
       Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №344/10971/16-ц.
       Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час на утриманні відповідача перебуває син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не виключає обов`язку ОСОБА_1 надавати матеріальну допомогу на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів.
       Таким чином, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.180, ч.3 ст.181, ст.182-184 СК України, які регулюють дані правовідносини, та встановивши, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю і повністю знаходиться на її утриманні, тоді як батько не надає матеріальної допомоги на утримання сина, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини.
       Водночас, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог, оскільки позивач не позбавлена права, передбаченого ст.185 СК України, на звернення до суду із позовом про стягнення з батька додаткових витрат на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з наявним у останнього захворюванням, зокрема, на санаторно-курортне лікування, масаж, тощо.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

       Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року — залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова