Номер провадження: 22-ц/813/3397/23 
Справа № 757/53191/20-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна про визнання недійсними договорів відступлення прав вимог,
ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 2244/К/1, укладений 13.05.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», предметом якого є відступлення права вимоги за кредитним договором № 11328552000, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 2244/К/1, укладений 13.05.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов обґрунтовано тим, що 13.05.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», укладений договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 11328552000, та за іпотечним договором б/н, укладеними між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що на її думку вказаний договір не є договором про відступлення права вимоги, оскільки є договором факторингу. За обставинами викладених у позовній заяві, на думку позивача договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки має бути визнано недійсним (а.с. 1-24).
01 липня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва справа була передана на розгляд Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 84).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року вирішено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна про визнання недійсними договорів відступлення прав вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 142-146).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що з аналізу договору №2244К/1 від 13.05.2020 року про відступлення прав вимоги, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», вбачається, що за кредитними зобов`язаннями відбулася заміна кредитора, який не є фінансовою установою. Таким чином, на думку апелянта, ТОВ «Укрдебт Плюс» не є належним суб`єктом за договором №2244К/1 від 13.05.2020 року про відступлення прав вимоги. Також, апелянт вказувала на те, що, на її думку, під час ухвалення рішення суд першої інстанції помилково не застосував норми ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України. При цьому, апелянт наголошувала на тому, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив які докази було дослідженні судом, які докази було відхилено та мотиви їх відхилення (а.с. 152-161).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2022 року було відкрито апеляційне провадження та ухвалою від справу призначено до розгляду (а.с. 166-168, 172).
06.09.2022 року на адресу суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , згідно якого зазначив, що згідно загальнодоступної інформації, розміщеної на сайті Національного банку України, 02.10.2015 року за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалено рішення № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Акціонерне товариство «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних в жовтні 2014 року, а 03.03.2015 року прийнято рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (постанова від 02.03.2015 року № 150). Таким чином, стверджує, що за своєю природою спірний договір купівлі-продажу прав вимог, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, а тому не може бути віднесений до договорів факторингу та не потребує спеціального суб`єктного складу, а саме кредитор-банк та інша фінансова установа, та відповідно судом першої інстанції ухвалено справедливе рішення по справі, з урахуванням правових висновків ВС наведених в постанові від 16.03.2021 року по справі № 906/1174/18 (а.с. 184-190).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Учасники провадження про час, місце та порядок судового розгляду повідомлені належним чином.
Клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
03.04.2008 року між Акціонерним товариством інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11328552000, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику однією сумою кредит в іноземній валюті в сумі 65000.0 дол. США та сплати проценти за його користування, шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених договором. Строк повернення кредиту встановлено не пізніше 03.04.2018 року (п. 1.2.2) (а.с. 9-13).
03.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу. Посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Колодяжною А.В. (а.с. 14-16).
08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого відбулася зміна кредитора у зобов`язанні, що виникли з кредитного договору та договору, яким забезпечено виконання грошового зобов`язання.
13.05.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким банк відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців, поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору (а.с. 5-8).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що надаючи оцінку доводам позовної заяви щодо недійсності оспорюваного договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, суд зауважує, що позивачем не доведено наявність в ньому ознак факторингу, оскільки не доведено наявності мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги; оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора). Із змісту оспорюваного договору відступлення права вимоги від 13.05.2020 року вбачається, що у даному договорі встановлено всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів, воля сторін правочину була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. За таких обставин суд робить висновок про відсутність правових підстав для визнання в судовому порядку недійсним даного договору, оскільки судом не встановлено ознак фінансування під відступлення права вимоги (факторингу) в укладеному договорі про відступлення прав вимоги.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ст. 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст. 512 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).
Згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ст. 1078 ЦК України).
Загалом зі змісту глави 73 ЦК України, вбачається, що правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов?язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
Тобто, договір факторингу має такі ознаки: предметом договору є надання фінансової послуги за плату; зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови; мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. 
Аналогічні висновки містяться в постанові ВС від 16.03.2021 року по справі № 906/1174/18.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
При цьому, за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Аналогічні висновки містяться в постановах ВС від 11.09.2018 по справі № 909/968/16, у постанові від 10.05.2018 по справі №910/6659/17, постанові від 31.07.2019 року по справі № 910/4816/18.
Разом з тим, згідно висновку ВС викладеного в постанові від 16.03.2021 року по справі № 906/1174/14, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.
Згідно матеріалів справи, 13.05.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (яке на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02.10.2015 року «Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк», перебувало в процесі ліквідації) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким банк відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців, поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору.
За положеннями п. 1 вказаного договору передбачено, що за цим договором в порядку та на умовах, визначених договором, новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку №1 до цього договору, включаючи право вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.
Тобто, з вищенаведеного вбачається, що відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на підставі укладеного договору від 13.05.2020 року не набуло права здійснювати будь-які фінансові операції, в тому числі відносно боржника, адже за умовами договору останнім було набуто лише право вимоги щодо виконання боржниками своїх зобов`язань за кредитним договором, у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення такого договору.
Аналогічний висновок міститься також в постановах ВС від 18.11.2020 року по справі № 295/3588/14-ц, постанові від 31.07.2019 року по справі № 910/4816/18.
Крім того, згідно п. 4 договору, права вимоги, що відступаються за цим договором, є складовою частиною пулу активів, що є предметом відкритих торгів (аукціону), результатами якого оформлені протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-03-24-000002-b від 14.04.2020 року, переможцем яких визнаний новий кредитор. Сторонами було домовлено, що за відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор (в даному випадку Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»» сплачує Банку (Акціонерному товариству «Дельта Банк» грошові кошти у розмірі 13519337,13 грн (п. 4.1).
Враховуючи вищенаведене в сукупності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що оспорюваний правочин є саме договором про відступлення права вимоги, на підставі укладення якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» набуло виключно лише право вимоги до боржників з приводу виконання останніми своїх кредитних зобов`язань, оскільки наявними матеріалами справи не встановлено та відповідно позивачем не доведено наявності в оспорюваного договору про відступлення прав вимоги ознак факторингу, а саме надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» Акціонерному товариству «Дельта Банк» фінансових послуг за плату.
При цьому, слід зазначити, що доводи апелянта, в свою чергу, ґрунтуються виключно на тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» не є належним суб`єктом по договору № 2244К/1 від 13.05.2020 року про відступлення прав вимоги, адже вказаний договір, на думку апелянта, є договором факторингу, а тому відповідно банк мав право укладати такий договір виключно лише з юридичною особою, яка є фінансовою установою та має право надавати фінансові послуги.
Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
З наведеного вбачається, що фінансові послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору відступлення прав вимоги вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на момент укладення зазначеного договору, на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02.10.2015 року «Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк», рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» від 20.02.2017 року № 619 та рішення «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» від 04.04.2019 року № 772, в тому числі, відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», перебуло в процесі ліквідації.
Відповідно до п. 6 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. 
Одночасно, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що 16.03.2021 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
При цьому, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанову ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).
Будь-яких інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції, апелянтом наведено не було.
Таким чином, враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки доводи апелянта не спростували правильні по суті висновки суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – відхилити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

        М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік