КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
14 березня 2023 року
 
м. Київ
 
справа №757/222/20-ц
 
провадження № 22-ц/824/1699/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - Дугінова Дмитра Андрійовича та представника відповідача акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Кобзар Юлії Богданівни 
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року у складі судді  Батрин О.В. 
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про розірвання депозитних договорів, стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа ТОВ «ФК «Фінілон», в якому просив розірвати депозитні договори №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року та №SAMDNWFD0070028507100 від 06 грудня 2013 року, а також стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь вклади, відсотки за вкладами та штрафні санкції:
- за договором SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року - суму вкладу у розмірі 500 000 доларів США, нараховані відсотки за період з 07 березня 2014 року по                  07 січня 2020 року у розмірі 292 191,78 доларів США; 3% річних за період з 29 грудня 2019 року по 07 січня 2020 року у розмірі 410,96 доларів США; пеню в порядку частини п`ятої статті10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 150 000 доларів США;
- за договором № SAMDNWFD0070028507100 від 06 грудня 2013 року - суму вкладу у розмірі 2 300 000 грн, нараховані відсотки за період з 07 березня 2014 року по 07 січня 2020 року у розмірі 2 419 347,95 грн; 3% річних за період з 29 грудня 2019 року по 07 січня 2020 року у розмірі 1 890,41 грн; пеню в порядку частини п`ятої статті10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 690 000 грн.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року за заявою представника позивача Дугінова Д.А. позовні вимоги щодо договорів банківського вкладу роз`єднано та продовжено розгляд цивільної справи за позовними вимогами щодо договору №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року. Щодо договору №SAMDNWFD0070028507100 від 06 грудня 2013 року матеріали справи виділені у самостійне провадження.
13 листопада 2020 року представник позивача Дугінов Д.А. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь                          позивача суму грошових коштів у розмірі 5 515 620,89 доларів США за договором №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року (розрахунок здійснено станом на              13 листопада 2020 року), що складається з: суми вкладу у розмірі 500 000 доларів США; не нарахованих та не сплачених відсотків у розмірі 4 253,16 доларів США; не нарахованих відсотків (за період з 07 березня 2014 року по 13 листопада 2020 року) у розмірі 183 175,95 доларів США; 3% річних (за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року) -                 13 191,78 доларів США; пені на підставі частини п`ятої статті10 Закону України «Про захист прав споживачів» (за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року) у розмірі 4 815 000 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 грудня 2013 року між позивачем                   ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDNWFD0070028501100. 
На виконання договору № SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року на рахунок № НОМЕР_1 позивачем були внесені 500 000 доларів США. Відсоткова ставка становила 10% річних.
Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем, нарахування відсотків було припинено. 
26 грудня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» отримано заяву позивача ОСОБА_1 про розірвання договору №SAMDNWFD0070028501100, видачу депозитного вкладу та нарахованих відсотків. 
Проте, зазначені вимоги відповідачем були безпідставно невиконані.
На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року позов задоволено частково.
 Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року у розмірі 500 000 доларів США; відсотки за період з 07 травня 2014 року по 28 грудня 2019 року у розмірі 170 961,24 доларів США; 3% річних за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року у розмірі                 13 191,78 доларів США, що еквівалентно 482 404,93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ «Кредитний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 10 510 грн.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 19 жовтня 2022 року представник позивача адвокат Дугінов Д.А. звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції:
в частині стягнення відсотків змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 183 175,95 дол. США не нарахованих відсотків за період з 07 березня 2014 року по 13 листопада 2020 року;
в частині відмови у стягненні пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 6 500 000 грн;
задовольнити позовні вимоги про розірвання договору банківського вкладу.
На думку апелянта, суд першої інстанції допустив помилку при розрахунку відсотків, оскільки сума 4 253,16 доларів США не може бути сумою відсотків за період з 07 березня 2014 року по 18 листопада 2014 року, тому що кількість днів між цими датами становить 256 днів, а відсоткова ставка відповідно до умов договору становила 10% річних.
Не погоджується з висновком суду щодо того, що договір є нібито розірваним, а правовідносини між сторонами є нібито припиненими з 29 грудня 2019 року, по закінченню 2-х банківських днів після отримання банком заяви вкладника від 20 грудня 2019 року, оскільки банк після звернення позивача з вимогою розірвати договір не прийняв таку вимогу та не виконав її.
Наголошує на тому, що вимога позивача про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за заявлений позивачем період є повністю законною та обґрунтованою, оскільки договір банківського вкладу не припинив свою дію з 29 грудня 2019 року, як зазначив суд першої інстанції.
Зазначає, що судом при винесені рішення не було враховано сталу судову практику у питанні стягнення пені на підставі згаданої норми та Постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, відповідно до якої нарахування пені здійснюються з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Також не погоджуючись з указаним рішенням, 13 жовтня 2022 року представник відповідача АТ «КБ «Приватбанк» - Кобзар Ю.Б. звернулася до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін.
Вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, ухвалене з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що права позивача у даній справі відповідачем не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договорами, які є предметом спору, повинен виконувати з 17 листопада 2014 року ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір переведення боргу №б/н від                     17 листопада 2014 року.
Уважає, що відповідачем надані достатні та належні докази на підтвердження факту відсутності будь-яких невиконаних зобов`язань АТ КБ «Приватбанк» перед позивачем за спірним договором на момент подання позову до суду.
Вказує, що оскільки відповідач не є боржником за договором, який є предметом спору, підстави для нарахування та стягнення з останнього відсотків та 3 % річних відсутні.
При цьому зауважує, що сума відсотків за період з 07 травня 2014 року по 10 грудня 2019 року складає 170 797,68 доларів США.
Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно конвертовано суму 3% річних, розрахованих у валюті, та стягнуто їх у гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на 10 серпня 2022 року, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, при обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Посилається на те, що суд ухвалюючи рішення, не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, постанові Верховного Суд від 30 січня 2020 року у справі №761/30025/16-ц щодо необхідності здійснення перевірки судоми при розгляді справ  належності відповідача та обґрунтованості позову і заявлених позовних вимог щодо відповідача, якого визначив позивач, подаючи такий позов до суду.
22 грудня 2022 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення представника позивача ОСОБА_1 - Дугінова Д.А. , в яких останній, посилаючись на постанову Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі №202/5076/19, зазначає, що само по собі звернення із заявою про розірвання депозитних договорів не є достатньою підставою вважати ці договори розірваними без виплати банком клієнту відповідних коштів.
16 січня 2023 року та 27 січня 2023 року до апеляційного суду на електронну адресу надійшли додаткові пояснення від представника відповідача Кобзар Ю.Б. , в яких остання зауважує, що договір переведення боргу був укладений сторонами ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» у простій письмовій формі з дотриманням всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладення такого виду правочину.
Вказує, що нарахування відсотків на вклад та пені за період після дати розірвання договору неможливе.
01 лютого 2023 року судом отримано письмові пояснення представника позивача Дугінова Д.А. , в яких останній зазначає, що відповідно до судової практики розмір пені, як правило, зменшується до обсягу невиплачених відсотків за вкладом. Обсяг невиплачених відсотків за вкладом становить 183 175,95 дол. США, що еквівалентно 6 696 912,73 грн.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги поданої нею апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги позивача просила відмовити.
Третя особа у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності третьої особи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що договір банківського вкладу розірваний з 29 грудня 2019 року за ініціативою вкладника, у зв`язку з чим між сторонами припинено правовідносини за цим договором та підстави для їх розірвання в судовому порядку відсутні.
Провівши математичний розрахунок, установив, що загальний розмір відсотків за договором банківського вкладу за період з 07 травня 2014 року по 28 грудня 2019 року включно складає 170 961,24 доларів США (170 958,64 доларів США + 2,60 доларів США).
Ураховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме щодо нарахування та стягнення пені за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року не поширюється на спірні правовідносини.
Дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 13 191,78 доларів США за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року, оскільки вказане відповідає положенням статті 625 ЦК України.
Суд конвертував суми 3% річних, розраховані у валюті, та стягнув їх у гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на 10 серпня 2022 року (36,5686 грн. за 1 долар США), що становить 13 191,78 доларів США х 36,5686 = 482 404,93 грн.
Проте, рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним нормам процесуального права, що, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для зміни судового рішення.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом установлено, що 06 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070028501100 (т. 1 а.с. 13).
На виконання умов договору №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року на рахунок № НОМЕР_1 були внесені 500 000 доларів США.
26 грудня 2019 року в АТ КБ «Приватбанк» отримано заяву позивача ОСОБА_1 про розірвання договору №SAMDNWFD0070028501100, видачу депозитного вкладу та нарахованих відсотків (т. 1 а.с. 15).
Вказані обставини підтверджені оригіналом депозитного договору, оригіналом квитанції про внесення коштів на рахунок, які були оглянуті у судовому засіданні судом першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 718/2903/19 (провадження № 61-20521св21) зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга вказаної статті). […] Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516). Відповідно до пункту 1.6 глави 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій… …Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. […] Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин, зокрема за договором банківського вкладу «Інвестиційний» № 12 від 20 лютого 2014 року».
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, установивши факт укладення сторонами договорів банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу у розмірі 500 000 доларів США з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 .
До того ж представником відповідача факт укладання договору між банком та позивачем не заперечувався.
Щодо позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
За змістом положень статті 631 ЦК Українистроком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до статті 1061 ЦК Українибанк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 202/5076/19 (провадження № 61-7907св20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі №201/12075/14-ц (провадження № 61-5369св19) зазначено, що «відповідно до змісту договорів про заощадження, звернення позивача із відповідною заявою про розірвання договорів вкладу свідчить про те, що ці договори розірвані з 16 червня 2014 року. […] Разом з тим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за період з 16 червня 2014 року (дати розірвання договорів) до 15 серпня 2016 року (дати ухвалення рішення судом першої інстанції) (а.с. 58, т. 2), вважаючи, що має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу, розмір яких становить 1% річних. […] У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. […] «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі №757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що «строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються».
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 26 грудня 2019 року Головний офіс ПАТ КБ «Приватбанк» отримав заяву позивача про розірвання депозитного договору, повернення вкладу та нарахованих відсотків, у зв`язку з чим судом першої інстанції дійдено вірного висновку, що такий договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає положенню частини третьої статті 651 ЦК України, а саме з 29 грудня 2019 року, у зв`язку з чим між сторонами припинено правовідносини за цим договором та підстави для їх розірвання в судовому порядку відсутні.
За таких обставин, коли зазначений договір розірваний з 29 грудня 2019 року за ініціативою вкладника, з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється та починаючи з 29 грудня 2019 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому в проценти за інший період не нараховуються.
Умовами договору банківського вкладу передбачено його пролонгацію на умовах договору банківського вкладу. При чому, розрахунок процентів на новий строк при продовженні дії договору банківського вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжених депозитних вкладів, а у разі їх розірвання за процентною ставкою «На вимогу».
За договором банківського вкладу №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року із сумою вкладу 500 000 доларів США передбачено строк дії договору 366 днів, до                 06 грудня 2014 року включно (а.с. 13).
Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, вказаний договір продовжувався до 29 грудня 2019 року у такі періоди:
- з 07 грудня 2014 року по 07 грудня 2015 року включно;
- з 08 грудня 2015 року по 07 грудня 2016 року (високосний рік, який містить 366 днів) включно;
- з 08 грудня 2016 року по 08 грудня 2017 року включно;
- з 09 грудня 2017 року по 09 грудня 2018 року включно;
- з 10 грудня 2018 року по 10 грудня 2019 року включно.
Згідно Витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б/н от 17.11.2014» стан заборгованості банку перед позивачем станом на 17 листопада 2014 року складав: 500 000 доларів США (сума вкладу) та 4 253,16 доларів США (відсотки за вкладом) (т. 1 а.с. 45, 46).
Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що розрахунок ненарахованих відсотків необхідно здійснювати з 18 листопада 2014 року, оскільки стороною позивача доказів щодо не нарахування відсотків з 07 березня 2014 року не надано.
Згідно наявного у матеріалах справи листа ПАТ «КБ «Приватбанк» від 07 травня 2020 року №20.1.0.0.0/7-200506/6676 за договором «Стандарт» 12 міс. відбувалась наступна зміна відсоткових ставок (т. 1 а.с. 112):
07 грудня 2014 року - 11,0% річних;
12 січня 2015 року - 12,5% річних;
08 червня 2015 року - 11,5% річних;
04 серпня 2015 року - 12,5% річних;
08 вересня 2015 року - 11,5% річних;
01 жовтня 2015 року - 10,5% річних;
14 грудня 2015 року - 10,0% річних;
19 січня 2016 року - 9,5% річних;
04 лютого 2016 року - 8,5% річних;
10 березня 2016 року - 7,5% річних;
01 липня 2016 року - 7,0% річних;
19 липня 2016 року - 6,5% річних;
04 серпня 2016 року - 6,0% річних;
23 листопада 2016 року - 5,5% річних;
08 грудня 2016 р - 6,5% річних;
01 січня 2017 року - 5,5% річних;
20 лютого 2017 року - 4,5% річних;
04 травня 2017 року - 4,0% річних;
30 червня 2017 року - 3,75% річних;
14 липня 2017 року - 3,3% річних;
10 серпня 2017 року - 3,25% річних;
01 листопада 2017 року - 3,0% річних;
01 лютого 2018 року - 2,75% річних;
06 квітня 2018 року - 2,50% річних;
12 червня 2018 року - 2,25% річних;
09 листопада 2019 року - 1,25% річних по 07 травня 2020 року.
Відповідно до пункту 7 договору банківського вкладу у разі продовження договору на новий строк процентна ставка відповідає ставці, яка діє в банку для вперше оформлених вкладів даного найменування і строку на дату зарахування коштів на депозитний рахунок.
Тобто, у даному випадку відсоткова ставка на вклад береться з кожної дати продовження договору банківського вкладу.
Суд першої інстанції правильно визначив розрахунок процентів з урахуванням наданої банком інформації щодо розміру відсоткових ставок, а також в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог станом на                              13 листопада 2020 року та дати розірвання договору 29 грудня 2019 року, а саме:
- з 18 листопада 2014 року по 07 грудня 2015 року - 55 150,68 доларів США (500 000 доларів США х 11% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 07 грудня 2014 року) / 365 х 366 днiв);
- з 08 грудня 2015 року по 07 грудня 2016 року - 52 643,84 доларів США (500 000 доларів США х 10,5% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 08 грудня 2015 року) / 365 х 366 днiв);
- з 08 грудня 2016 року по 08 грудня 2017 року - 32 589,04 доларів США (500 000 доларів США х 6,5% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 08 грудня 2016 року) / 365 х 366 днiв);
- з 09 грудня 2017 року по 09 грудня 2018 року - 15 041,10 доларів США (500 000 доларів США х 3% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 09 грудня 2017 року) / 365 х 366 днiв);
- з 10 грудня 2018 року по 10 грудня 2019 року - 11 280,82 доларів США (500 000 доларів США х 2,25% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 10 грудня 2018 року) / 365 х 366 днiв).
Таким чином, сума ненарахованих відсотків за період з 07 травня 2014 року по                     10 грудня 2019 року складає: 170 958,64 доларів США (4 253,16 доларів США + 55 150,68 доларів США + 52 643,84 доларів США + 32 589,04 доларів США + 15 041,10 доларів США + 11 280,82 доларів США).
За період з 11 грудня 2019 року по 28 грудня 2019 року (з 29 грудня 2019 року договір є розірваним) пройшло менше 6 місяців (19 днів), у зв`язку з чим за вказаний період відповідно до п. 11 договору проценти нараховуються за вкладом «За вимогою» - у розмірі 0,01% на підставі протоколу Комітету управління активами і пасивами відповідача від                   21 червня 2017 року, що становить: 2,60 доларів США (500 000 х 0,01 % / 365 х 19 днів).
Загальний розмір відсотків за договором банківського вкладу за період з 07 травня 2014 року по 28 грудня 2019 року включно складає 170 961,24 доларів США (170 958,64 доларів США + 2,60 доларів США).
Аргументи сторони відповідача щодо неправильного врахування при розрахунку розміру процентів кількості днів - 366, не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно умов укладеного депозитного договору №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року вклад оформлювався на 366 днів (строк вкладу).
Що стосується позовних вимог про нарахування та стягнення відсотків за період з                29 грудня 2019 року (наступний день після розірвання договору) по 13 листопада 2020 року (з урахуванням позовних вимог), то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки відповідно до заяви позивача договір банківського вкладу є розірваним на підставі положень 653 ЦК України з 29 грудня 2019 року, а тому договірні зобов`язання на майбутнє, після розірвання договору банківського вкладу, між сторонами припинилися.
Виплата ж передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення таких договору вказані проценти не нараховуються.
Тому положення статті 1070 ЦК України до  правовідносин, які виникли після розірвання договору банківського вкладу, яким припинено договори вкладу, не застосовуються (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від                    09 листопада 2021 року у справі 320/5115/17).
Щодо позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №175/4055/19 (провадження № 61-11318св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК Українидосить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №461/7775/17 (провадження № 61-1176св21) зазначено, що «розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).[…] Законом № 1023-ХІІврегульовані договірні відносини за участі споживача. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».
У постанові Верховного від 19 жовтня 2022 року у справі №757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що «у справі, що переглядається, договір банківського вкладу від 02 вересня 2013 року № SАМDN25000737382109 розірваний                       25 червня 2015 року шляхом подання 23 червня 2015 року заяви про повернення коштів за договором».
У справі, що переглядається, за договором про депозитний вклад №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року Головний офіс ПАТ КБ «Приватбанк» 26 грудня 2019 року отримав заяву ОСОБА_1 про розірвання депозитного договору, повернення вкладу та нарахованих відсотків, а тому вказаний договір є припиненим з 29 грудня 2019 року.
За таких обставин, відсутні підстави для стягнення неустойки (пені) за порушення прав споживачів банківських послуг на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у зв`язку з розірванням договору з 29 грудня 2019 року про депозитний вклад №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року припинено правовідносини за цими договорами;
Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.
Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 13 191,78 доларів США за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року, оскільки вказане відповідає положенням статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.
Суд першої інстанції перевірив розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, на його правильність за формулою 500 000 доларів США х 3% х 321 днів (за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року) та встановив, що він є правильним, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Разом з цим, місцевий суд конвертував суму 3% річних, розраховану у валюті за офіційним курсом Національного банку України встановленим на 10 серпня 2022 року (36,5686 грн. за 1 долар США), що становить 13 191,78 доларів США х 36,5686 = 482 404,93 грн.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц).
З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, сторона позивача просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 13 191,78 доларів США.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача 3% річних у порядку частини другої статті 625 ЦК України, здійснив правильний розрахунок, проте безпідставно провів конвертацію валюти доларів США у гривню, ототожнивши поняття «3% річних» та «пеня», вийшовши при цьому за межі позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з вказівкою про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 13 191,78 доларів США.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом виключення з тексту резолютивної частини рішення вказівки: «що еквівалентно 482 404,93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку». В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.
Доводи апелянта про те, що банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року, у зв`язку з переведенням боргу на іншу юридичну особу ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що підтверджується договором про переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.
Матеріалами справи встановлено, що 17 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (сторона 2) укладено договір про переведення боргу.
Згідно п. 1 договору, на підставі згоди кредиторів, отриманої стороною 1 шляхом приєднання до умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті сторони 1, що є невід`ємною частиною до цього договору, сторона 1 переводить, а сторона 2 приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, які виникли на основі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток 1).
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що ОСОБА_1 ознайомився, погодився та приєднався саме до цих Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що на момент укладення позивачем договору банківського вкладу останній надав згоду на заміну боржника у договорі, а також, що Умови та правила, розміщені на сайті банку, взагалі містили умови щодо переведення боргу, у тому числі, на фінансову компанію «Фінілон».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 дійшла висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, за відсутності згоди ОСОБА_1 на переведення боргу за договором банківського вкладу №SAMDNWFD0070028501100 від 06 грудня 2013 року на ТОВ «ФК Фінілон», доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності у останнього зобов`язань з виплати боргу за вказаними банківськими вкладами є безпідставними та не спростовують обов`язку банку виконати умови укладеного з ОСОБА_1 договору депозитного вкладу.
Зважаючи на викладене, також безпідставними є посилання сторони відповідача на не застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, постанові Верховного Суд від 30 січня 2020 року у справі №761/30025/16-ц щодо необхідності здійснення перевірки судоми при розгляді справ  належності відповідача та обґрунтованості позову і заявлених позовних вимог щодо відповідача, якого визначив позивач, подаючи такий позов до суду, оскільки АТ «КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у даній справі.
Доводи сторони позивача про порушення судом першої інстанції в оскаржуваній ними частині норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, незгоди з висновком місцевого суду по суті вирішення спору й до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права, а отже висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - Дугінова Дмитра Андрійовича та представника відповідача акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Кобзар Юлії Богданівни- задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року в частині стягнення 3% річних у порядку частини другої статті 625 ЦК України - змінити шляхом виключення з тексту резолютивної частини рішення вказівки: «що еквівалентно 482 404,93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку». 
В іншій частині рішення - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «14» березня 2023  року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.В. Желепа

                                                                                                   О.Ф. Мазурик