Ухвала
 
06 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 199/17/21
провадження № 61-2693ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представницею ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                                   м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у справі за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова Сергія Вадимовича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацією прав на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради (далі - КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської СР) Ковальова С. В., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацією прав на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.
 
В обґрунтування позову зазначав, що 24 травня 2019 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської СР Ковальовим С. В. зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1836984912101).
 
Водночас, відповідно до інформації Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 17 грудня              2020 року № 15053 в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Житловий будинок АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_1 , зареєстровано за міською радою на підставі рішення виконкому від 10 серпня 1990 року № 492, реєстраційне посвідчення                    від 18 серпня 1990 року зареєстровано в БТІ та записано в реєстрову книгу № 23 за реєстровим номером 1355.
 
Згідно листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради                  від 29 жовтня 2020 року № 3/12-5010 спірна квартира у приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно цієї квартири не видавалось.
 
Вказував, що оскільки розпорядження органу приватизації не приймалось, у державного реєстратора були відсутні підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_3 .
 
Водночас на підставі договору купівлі-продажу № 277 від 03 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О. А., спірну квартиру відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .
 
На даний час власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 26 грудня 2019 року № 3418, укладеного з ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О. О.
 
Відповідно до інформації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у спірній квартирі зареєстровано місце проживання осіб, які не були учасниками відносин з набуття, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна комунальної власності: ОСОБА_6 , зареєстрована з 18 вересня 1986 року та знята з реєстрації 19 листопада                          1993 року; ОСОБА_5 , зареєстрована з 02 червня 1999 рік до цього часу.
 
Враховуючи викладене, просив суд: скасувати рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської СР Ковальова С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення - 47026965 від 24 травня 2019 про проведення державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1836984912101), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на вказаний об`єкт нерухомого майна, номер запису про право власності - 31698877 від 24 травня 2019 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03 червня 2019 року             № 277, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Місіяж О. А. з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1836984912101), номер запису про право власності - 31836125 від 03 червня 2019 року); витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1836984912101.
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                         від 01 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора   КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської СР Ковальова С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення 47026965 від 24 травня 2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1836984912101) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на вказаний об`єкт нерухомого майна (номер запису про право власності 31698877 від 24 травня             2019 року). Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1836984912101). У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Оскільки відчуження ОСОБА_4 спірної квартири на користь останнього її титульного власника відповідачки ОСОБА_1 відбулось безвідплатно, суди дійшли висновку про наявність передбачених законом підстав (стаття 387, стаття 388 ЦК України) для задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
 
24 лютого 2023 року ОСОБА_1 через свою представницю ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня                      2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року              у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.  
 
Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представницею ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду   м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у справі за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова Сергія Вадимовича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацією прав на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак