П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
23 листопада 2022 року                                                                                       м. Київ
 
Справа № 748/1035/22
Провадження: № 22-ц/824/11612/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача)  Невідомої Т. О.,
суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,
секретар Івасенко І. А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лінкевич Ольги Володимирівни в інтересахПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова  компанія «Оранта»
на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої суми страхового відшкодування,
 
у с т а н о в и в:
 
У липні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.06.2021 року між ним та ПАТ «НАСК «Оранта» укладеного договір добровільного страхування транспортного засобу 100-37 № 1540707 за програмою «Стандарт». 14 грудня 2021 року сталася ДТП за участю належного йому транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , який на 148 км автодороги М-01 Київ-Чернігів - Н. Яриловичі керував автомобілем марки «VolkswagenTiguan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та, рухаючись по автодорозі Р-56 із сторони смт Михайло-Коцюбинське, виїжджаючи на автодорогу М-01 у напрямі м. Київ був неуважним, відволікся від керування транспортним засобом та здійснив наїзд на електроопору. Постановою Чернігівського районного суду Чернігівської обл. по справі №748/3101/21 від 05.01.2022 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.16.12.2021 року він, ОСОБА_3 , звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодування в результаті пошкодження транспортного засобу 14.12.2021 року. В описі настання події позивач зазначив про те, що надав в оренду ОСОБА_2 транспортний засіб «VolkswagenTiguan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі усної домовленості. В описі пошкоджень зазначено про пошкодження усієї передньої частини транспортного засобу. Однак, ПАТ НАСК «Оранта» у листі за вих. №10-04/72 за результатами розгляду страхової події на підставі п.10.3.6, п.5.1.2 та п.5.1.5 договору страхування було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, з тих підстав, що автомобіль був переданий в оренду. Однак, відсутні будь-які докази, що автомобіль використовувався в якості таксі. За таких обставин, просив суд стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті страхового випадку, який мав місце 14.12.2021 року, невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі 368 802,15 грн, пеню в розмірі 46277,10 грн, 3% річних в розмірі 5487 грн, інфляційні втрати в розмірі 51 190,80 грн за період з 06.01.2022 по 06.07.2022 року, а всього: 471 757, грн; стягнути з ОСОБА_2   3500 грн компенсації витрат, понесених на проведення автотоварознавчих досліджень.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року позов  ОСОБА_1  про стягнення невиплаченої суми страхового відшкодування задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті страхового випадку, у розмірі 121 037,49 грн.
Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Лінкевич О. В. в інтересах ПАТ «НАСК «Оранта» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові у  повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач при написанні заяви на страхування зазначив про те, що застрахований транспортний засіб буде використовуватись в приватних цілях. У заяві на страхування в розділі 4 позивач на питання: ТЗ здається (буде здаватись) в оренду/лізинг  вказав «НІ». Страховими випадками не визнаються події, що відбулись внаслідок або під час навмисного подання страхувальником, довіреною особою неправдивих відомостей про предмет договору, причини настання та/або обставини страхового випадку або навмисного ненадання (замовчування) всіх достовірних відомостей, які могли вплинути на розмір страхового платежу чи на розмір страхового відшкодування, а також використання застрахованого ТЗ як таксі (в тому числі маршрутного), для навчання, тренування, тест-драйву, у спортивних змаганнях, конкурсах і підготовки до них, передавання застрахованого ТЗ у прокат, оренду, лізинг, якщо інше не передбачено умовами договору. В ході проведення страхового розслідування було встановлено порушення умов договору страхування з боку страхувальника, а саме п.п. 5.1.2, 5.1.5, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 10.3.6.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні  Лінкевич О. В. в інтересах ПАТ «НАСК «Оранта» підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2  в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
По суті рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми страхового відшкодування, а відтак, згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України відсутні підстави переглядати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених  позовних вимог. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  09.06.2021 року між ОСОБА_3 та ПАТ «НАСК «Оранта» укладеного договір добровільного страхування транспортного засобу 100-37 № 1540707 за програмою «Стандарт» (а.с. 12-16).
14.12.2021 ОСОБА_2 на 148 км автодороги М-01 Київ-Чернігів - Н. Яриловичі керував автомобілем марки «VolkswagenTiguan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі Р-56 із сторони смт Михайло-Коцюбинське, виїжджаючи на автодорогу М-01 у напрямі м. Київ був неуважним, відволікся від керування транспортним засобом та здійснив наїзд на електроопору ( а.с.11).
Постановою Чернігівського районного суду Чернігівської обл. по справі №748/3101/21 від 05.01.2022 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 
16.12.2021 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодування в результаті пошкодження транспортного засобу 14.12.2021 року ( а.с.104)
Відповідно до зведеної калькуляції, здійсненої фахівцем експертно-розрахункового управління ОСОБА_5 у страховій справі №281, вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу складає 121 037 грн. 49 коп. (а.с.109).
Представником ПАТ НАСК «Оранта» у листі за вих. №10-04/72 за результатами розгляду страхової події на підставі п.10.3.6, п.5.1.2 та п.5.1.5 договору страхування було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування ( а.с. 122).
16.02.2022 року ОСОБА_3 змінив прізвище на « ОСОБА_6 » про що Чернігівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. суми) складено відповідний актовий запис за №01 ( а.с.9).
Відповідно до звіту про оцінку №21/22 автотоварознавчого дослідження транспортного засобу, складеного СПД « ОСОБА_7 » на замовлення ОСОБА_8 від 16.02.2022, матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ легкового автомобіля «VolkswagenTiguan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 474 748 грн. 17 коп., вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 368 802 грн. 15 коп.( а.с. 22-30).
Відповідно до звіту про оцінку №57/22 автотоварознавчого дослідження транспортного засобу, складеного СПД « ОСОБА_7 » на замовлення ОСОБА_8 від 13.05.2022, ринкова вартість (утилізаційна вартість або вартість залишків) легкового автомобіля «VolkswagenTiguan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 після ушкодження в ДТП складає 105 946 грн. 02 коп. ( а. с. 68-75).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав, що позивач передав право керування транспортним засобом без належних правових підстав співвідповідачу, але він не приховував цього та сприяв встановленню причин і обставин ДТП, яка відбулась 14.12.2021 року. Письмовий договір про передання ТЗ в оренду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладався, а тому зазначені ПАТ НАСК «Оранта» підстави відмови у виплаті страхового відшкодування не узгоджуються з метою обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, наявні підстави для стягнення з страховика суми страхового відшкодування, а саме вартості відновлювального ремонту автомобіля в сумі 121 037,49 грн.  
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Згідно вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Предметом позову у даній справі є вимога про стягнення суми страхового відшкодування на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу.
За положеннями частини першої статті 626, частини першої статті 627та частини першої статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 979 ЦК України визначено правову природу договору страхування як договору, за яким страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття16 Закону України «Про страхування»).
Приписами пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальник зобов`язаний при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.
Зазначені правила містяться в п.п. 10.2.3 договору добровільного страхування транспортних засобів, укладеного між позивачем і ПАТ «НАСК «Оранта».
Загальними положеннями договору добровільного страхування встановлено, що страхувальник зобов`язується оплачувати страхові платежі у визначені договором строки та виконувати інші умови Договору і Правил, а страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку і умовах, визначених договором.
Відповідно до частини першої статті 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації;2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.
Аналогічні підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені статтею 26 Закону України «Про страхування».
У пункті 3 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування», підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування встановлено - подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку.
Відповідно до частини другої статті 991 ЦК України та частини другої статті 26 Закону договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.
Частиною другою статті 989 ЦК України встановлено, що договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страхувальника.
Згідно із п.10.3.6 договору добровільного страхування транспортного засобу №83 УБ №1540707, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування або зменшити розмір страхового відшкодування, або відстрочити виплату страхового відшкодування у випадках, передбачених Договором та Правилами.
Підпунктами 5.1.2 та 5.1.5  розділу 5 договору добровільного страхування, укладеного між сторонами, визначено, що за договором страхування страховими випадками не визнаються події, що відбулися внаслідок або під час навмисного подання страхувальником, довіреною особою неправдивих відомостей про предмет договору, причини настання та/або обставини страхового випадку або навмисного ненадання (замовчування) всіх достовірних відомостей, які могли вплинути на розмір страхового платежу чи на розмір страхового відшкодування; використання застрахованого ТЗ як таксі (в тому числі маршрутного), для навчання, тренування, тест-драйву, у спортивних змаганнях, конкурсах  і підготовки до них, передавання застрахованого ТЗ у прокат, оренду, лізинг, якщо інше не передбачено п. 1.12 договору.
Відповідно до п.13.14 договору добровільного страхування транспортного засобу №83 УБ №1540707, розмір страхового відшкодування здійснюється в межах граничної страхової суми.
Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, відповідач послався на те, що позивач у заяві на страхування вказав, що автомобіль буде ним використовуватись у приватних цілях,  страховий платіж, відповідно, був визначений за тарифами як для приватного користування з мінімальними ризиками. 
У заяві на страхування позивач зазначив, що застрахований ТЗ не буде здаватися в оренду або лізинг.
Проте, у своїх поясненнях щодо ДТП, власник застрахованого ТЗ ОСОБА_3 повідомив, що він періодично надавав ОСОБА_2 застрахований ТЗ в оренду на підставі усної домовленості. 
Отже, страховик вважав, що він мав право відмовити позивачу у виплаті страхового відшкодування з двох підстав, а саме, введення страховика в оману наданням неправдивих відомостей з метою зменшення суми страхового платежу та передання застрахованого ТЗ в оренду.
Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до частини 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Відповідно до стаття 799 ЦК України  договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216, частина 1 статті 236 ЦК України).
Вирішуючи спір,  суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_3 не передавав в оренду  ОСОБА_2 застрахований транспортний засіб, оскільки між ними не укладався та нотаріально не посвідчувався договір оренди транспортного засобу,як того вимагають вищезазначені норми матеріального права. 
Передаючи належний йому автомобіль у користування іншій особі, позивач помилково ототожнив свої дії як передача автомобіля в оренду, про що і зазначив у поданій до страховика заяві.
Отже, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3   порушив п.п. 5.1.2 та 5.1.5 укладеного між ним та ПАТ «НАСК «Оранта» договору добровільного страхування, а саме, навмисно подав неправдиві відомості про предмет договору, причини настання та/або обставини страхового випадку або навмисно не надав (замовчав) всі достовірні відомості, які могли вплинути на розмір страхового платежу чи на розмір страхового відшкодування, та/або передав застрахований ТЗ в оренду.
Слід відмітити, що умови договору добровільного страхування передбачають право страхувальника допускати до керування застрахованим ТЗ довірену особу (водія - фізичну особу), яка має законні підстави на експлуатацію застрахованого ТЗ (п. 2.3.7 договору).
Отже, ОСОБА_2   був довіреною особою, яка була допущена у встановленому законодавством України порядку до керування та мала законні підстави на експлуатацію застрахованого ТЗ. В будь-якому випадку, доказів  протилежного матеріали справи не містять.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не порушив п.п. 5.1.2 та 5.1.5 укладеного між ним та ПАТ «НАСК «Оранта» договору добровільного страхування, однак, не звернув уваги на п. 2.3.7 договору про добровільне страхування та помилково  вважав, що позивач передав право керування транспортним засобом співвідповідачу ОСОБА_2 без належних правових підстав.
Окрім того, досліджуючи наявні в матеріалах справи докази та встановлюючи обставини на підставі наданих  сторонами доказів, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», залишивши поза увагою те, що  страхування здійснюється в двох формах - у формі добровільного й обов`язкового страхування. 
У даній справі правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного між ними договору добровільного страхування, і вказані правовідносини  регулюються положеннями  Закону України «Про страхування». 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне рішення про стягнення страхового відшкодування, неправильно застосував норми матеріального права, а тому мотивувальну частину рішення суду першої інстанції слід змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких підстав, апеляційну скаргу  Лінкевич О. В. в інтересах ПАТ «НАСК «Оранта» слід задовольнити частково, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року змінити,  виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Лінкевич Ольги Володимирівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

Повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий                                                                                              Т. О. Невідома

Судді                                                                                                          І. М. Вербова

                                                                                                                  В. А. Нежура