Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 р. 	Справа № 520/20994/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 08.12.21 по справі № 520/20994/21
за позовом  ОСОБА_1  
до  Державної міграційної служби України ,   Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області                     
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, заявник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі за текстом також – відповідач, ДМС України), третя особа – Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі – ГУ ДМС  України в Харківській області), в якому просив:
1) скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.07.2021 за № 227-21;
2) зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Демократичної Республіки Конго - ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить обставини справи та вказує, що судом першої інстанції не враховано, що він змушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в Демократичній Республіці Конго, оскільки в разі повернення на батьківщину йому загрожує небезпека з огляду на те, що на Батьківщині існує систематичне порушення прав людини та чисельні військові конфлікти.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
ДМС України та ГУ ДМС України в Харківській області правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України), суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Сабу (район Бені, провінція Північне Ківу, Демократична Республіка Конго), іменує себе громадянином Демократичної Республіки Конго, утім, паспортний документ вказаної держави ані до міграційних органів, ані до суду заявником не подавався, і за власним твердженням паспортом жодної держави заявник не документований.
За твердженням позивача, територію країни походження він уперше полишив у 2014 році, виїхавши з матір`ю до Уганди.
03.11.2016 заявник, за його власним твердженням, транзитом через невідому третю країну прибув до Російської Федерації, де жив протягом 7 місяців у м. Бєлгороді, після чого 29.06.2017 нелегально прибув на територію України, використавши фальшивий паспорт і воліючи потрапити на територію Європи, не розуміючи між тим, до якої саме країни він прибув.
Не маючи легальної підстави для прибуття і залишення на території України, заявник дізнався про можливість отримання притулку і 13.10.2017 вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зі слів заявника про можливість легально залишитися в України він дізнався від знайомих під час роботи на ринку біля станції метро ім. Академіка Барабашова у м. Харкові і вирішив звернутися до міграційних органів через відсутність засобів для існування.
Причиною звернення заявником були задекларовані побоювання за життя через загрозу небезпеки внаслідок збройних конфліктів, які тривають у країні його походження.
21.01.2020 позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області №3 від 21.01.2020, в якому вказано, що відповідно до абзацу п`ятого частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні на підставі рішення Державної міграційної служби України від 26.12.2019 №466-19.
Зазначене рішення було предметом судової перевірки у межах справи Харківського окружного адміністративного суду №520/1148/2020.
Рішенням від 11.03.2020 по вказаній справі скасовано рішення Державної міграційної служби України від 26.12.2019 за № 466-19 з мотивів того, що суд дійшов висновку про існування обґрунтованих підстав побоюватися, що внаслідок повернення позивача в країну походження є загрози його життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадянської приналежності.
На виконання вказаного рішення заяву повторно розглянуто адміністративними органами.
Так, у листопаді 2020 року працівниками ГУ ДМС України в Харківській області із заявником проведена співбесіда, результати якої оформлені протоколом.
За результатами співбесіди ГУ ДМСУ в Харківській області складено Висновок у справі №2017КН/о-55 від 05.01.2021 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).
Висновок ґрунтується, зокрема, на судженні владного суб`єкта про те, що заявник має змогу безперешкодно повернутися додому, будь-яка дискримінація стосовно заявника у країні його походження відсутня, а звернення до органів міграційної служби обумовлені виключно бажанням легалізувати своє перебування в Україні.
02.07.2021 відповідачем, ДМС України, прийняте спірне рішення №227-21 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію щодо країни походження позивача, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.  
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає таке.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011  (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно із пунктом першим статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту тринадцятого частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Отже під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають ураховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Водночас, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Отже, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Хоча, безумовно, такі докази можуть не бути беззаперечними та достатніми для підтвердження реальності ризику існування загрози переслідування з урахуванням правової ситуації, яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни, та можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати щонайменше ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.
Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Враховуючи викладене, позивач, як особа, яка звернулась до міграційного органу з заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу приписів національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов`язку надавати докази.
Також, згідно зі ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які узгоджуються з п.F Конвенції про статус біженців, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту унормовано ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 за № 649 (зареєстрованим в Мінюсті 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884), останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов`язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС та ДМС України.
Так, п.2.1 Правил унормовано, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Водночас, набуття таких повноважень можливо лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що унормовано п. 5.1 Правил, згідно яких, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.
Як убачається з матеріалів справи, у позовній заяві та під час співбесід позивач вказував на побоювання зазнати переслідувань з боку уряду Демократичної Республіки Конго та військове протистояння між урядом і опозиційною групою АДС («Альянс демократичних сил») в країні його походження - ДР Конго, та заявляв: «Оскільки в даний час дуже небезпечно жити в ДР Конго, батько вирішив, щоб я жив подалі від цієї країни. Якщо я повернуся в Демократичну Республіку Конго, то я розумію, що мене можуть просто вбити».
Також заявник вказав, що ніколи не був членом будь-яких політичних, релігійних, військових чи громадських організацій та ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов`язаного з національністю, політичною діяльністю або релігійною приналежністю в Демократичній Республіці Конго.
Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто, підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. 
Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. 
Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.
Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судовим розглядом установлено, що представником ГУ ДМС України в Харківській області з метою перевірки фактів, викладених у заяві позивача, в тому числі спільно із позивачем декілька разів проводились співбесіди, крім іншого неодноразово збиралась інформація по країні походження, робились запити до відповідних установ, зокрема і після ухвалення Харківським окружним адміністративним судом  рішення від 11.03.2020 у справі №520/1148/2020.
Так, при повторному розгляді заяви позивача, з урахуванням висновків суду у справі №520/1148/2020, відповідач, досліджуючи можливість заявника зазнати переслідувань з боку уряду Демократичної Республіки Конго та зазнати страждань від військового протистояння між урядом і опозиційною групою «Альянс демократичних сил» (АДС) в країні його походження - ДР Конго, а також внаслідок епідемії віруса Ебола, встановив, що згідно з інформацією Ради безпеки ООН - відповідно до пункту 2 (g) Керівних принципів комітету, заснованого резолюцією 1533 (2004), відповідно до критеріїв, викладених в п.4 резолюції переліку санкцій, 30.06.2014 за номером CDe.00l включено «Альянс демократичних сил» («АДС») («ALLIED DEMOCRATIC FORCES» ADF).
«Альянс демократичних сил» («АДС») створений в 1995 році і базувався в гірському районі ДРК і Угандою. Згідно з підготовленою Групою експертів Організації Об`єднаних Націй по Демократичній Республіці Конго заключною доповіддю 2013 року, в якому цитуються вислови посадових осіб і джерела Організації Об`єднаних Націй, за оцінками в 2013 році, до складу «АДС» входило від 1200 до 1500 озброєних бійців, дислокованих в північно-східній частині території Бені з провінції Північне Ківу, поблизу кордону з Угандою.
«АДС» скоїв серйозні порушення міжнародного права і положень резолюції 2078 (2012) Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй. Головним керівником Альянсу зазначено Джаміль Мукул, який 29.10.14 підпав під дію санкцій (CDi.015).
Конголезька армія провела спеціальну операцію з захопленням штаб-квартири «АДС» в таборі Мадіна, розташованому недалеко від Бені. В ході перестрілки було вбито 40 повстанців, включаючи п`ять комагдирів. Засновник і керівник «АДС» ОСОБА_2 (включений до переліку санкцій за номером СDi.015) заарештований в квітні 2015 року в Дар-ес-Саламі, Танзанія. Згодом він екстрадований в Кампалу (Уганда) в липні 2015 року і перебував в поліцейській камері попереднього ув`язнення в очікуванні судового розгляду.
Виходячи з цього, Альянс демократичних сил не є опозиційною до уряду ДР Конго політичною організацією, членів якої переслідує уряд за їх політичні чи національні переконання, а є організацією, яку урядові війська за підтримки міжнародних сил намагаються знищити, з ціллю попередження подальшого зростання напруженої ситуації в країні та зокрема в регіоні ОСОБА_3 . При цьому уряд ДР Конго не проводить широкомасштабні військові дії, внаслідок яких, була б можлива загибель мирного населення країни. Таким чином стверджувати, що в ДР Конго тривають  військові дії між урядом ДР Конго та «Альянс демократичних сил» немає ніяких підстав. Більш того, сам заявник не входив до складу «АДС», злочинні дії в складі злочинного угрупування не скоював, тому побоювання заявника щодо можливості постраждати від військового протистояння між урядом і Альянсом демократичних сил, є безпідставними та надуманими, а той факт, що батько заявника входив до складу «АДС», яка визнана міжнародною спільнотою злочинною організацією, не є підставою для отримання захисту в Україні.
Разом з цим, за матеріалами справи, заявник виїхав разом із матір`ю з території Демократичної Республіки Конго у віці 17 років, тобто досягнувши свідомого віку і повністю розумів куди і з якою ціллю його вивозять.
Перебуваючи вже в Республіці Уганда, заявник та його мати знаходились в безпеці, так як у цій країні уряд ДР Конго не мав ніякої можливості впливати ні на заявника, ні на його матір, але ціллю самого ОСОБА_1 було не знайти притулок в якій-небудь безпечній країні, а переїхати до Європейської держави.
Знаходячись у Російській Федерації і усвідомлюючи це, заявник також не звертався до компетентних органів країни із заявою про отримання притулку, тому що його єдиною кінцевою ціллю було потрапити саме до будь-якої держави Європейського союзу.
При цьому, заявнику було неважливо, чи переїде він з рідними, або переїде і буде мешкати самостійно, втративши будь-який зв`язок зі своїми рідними. 
Заявник не був документований ніяким особистим документом, а використовував документи іншої особи.
Отже, заявником ані до органів ДМС України, ані до суду не подано жодних належних та допустимих доказів ведення іноземцем або членами його родини не лише помітної, а взагалі будь-якої політичної, суспільної або релігійної діяльності на території Батьківщини. Доказів належності до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків, що об`єктивно може спричинити виникнення загрози в країні громадянської належності тощо, окрім самого твердження заявника про належність до етнічної групи "нанде", яка зазнає переслідувань від представників народу "хуту", заявником до матеріалів справи також не подано.
Жодних прийнятних доводів стосовно обґрунтованості побоювань заявника зазнати переслідувань через ймовірну військову діяльність його батька, окрім знову ж таки загального твердження про належність батька до членів військового угрупування Альянс демократичних сил заявником ані у ході співбесід, ані у ході розгляду справи не повідомлено. При цьому, як стверджує сам заявник, батька у військовій формі він жодного разу не бачив і не обізнаний із обставинами його діяльності.
Аналіз матеріалів судової справи, зокрема і матеріалів особової справи заявника як шукача притулку, вказує на те, що ані іноземець, ані члени його родини до інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані заявник, ані члени його родини не були причетними.
Реалістичних усних пояснень з приводу того, що такі випадки непоодиноко траплялись з іншими третіми сторонніми особами у країні громадянської належності заявник органам ДМС України не надавав.
Заявник прибув до України без дотримання визначеної законом процедури (тобто із порушенням стандарту доброчесності) та з території іншої безпечної країни - Російської Федерації, де перебував тривалий час, утисків не зазнавав, небезпеки не відчував, але за отриманням статусу біженця не звертався.
Під час знаходження на території України заявник також без жодних обґрунтованих причин не вдався до негайного (чи невідкладного) звернення до органів державної влади з приводу надання притулку, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення позивача за захистом обумовлено наміром легалізувати власне перебування в Україні і не пов`язано із ситуацією у країні походження заявника, а причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень, які явно та очевидно мають загальний характер і у достатній мірі не конкретизовані в аспекті параметрів загроз (небезпек) на Батьківщині.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.01.2020 по справі №815/5589/17.
Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, твердження про це носять загальний характер, а на їх обґрунтування не подано взагалі жодних доказів, які хоча б найменшою мірою вказували на те, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження.
І хоча інформація про загалом нестабільну суспільно-політичну та епідеміологічну ситуацію на території Демократичної Республіки Конго (як і низки інших держав на Африканському континенті) є загальновідомою у розумінні ч.3 ст.78 КАС України, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що сама по собі інформація саме такого характеру по країні громадянської належності не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавствам підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17.
Враховуючи викладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до ДР Конго буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території країни походження.
Матеріали справи вказують на те, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.
Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни походження пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Позивачем не наведено документальних доказів власного ймовірного переслідування, не надано жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. 
Шукачем захисту не були зазначені і обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.
Крім того, пояснень щодо того, що позивач переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи, позивачем не надавалось. 
Не займався позивач і активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання. Наведене виключає можливість переслідування шукача захисту з боку державних органів.
Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому неповнота наданої позивачем інформації, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень стосовно причин та можливості власного переслідування на території ДР Конго, а також аналіз актуальної інформації країни походження, дає підстави для висновку про неправдоподібність отриманих від шукача захисту пояснень.
Водночас, не можна стверджувати про наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України про події або нові обставини для обґрунтованого побоювання щодо загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності не вказувалось.
Під час судового розгляду було встановлено, що  рішенням Харківського окружного суду від 11.03.2020 р. у справі №520/1148/2020 попереднє рішення ДМС України відносно заявника було скасовано, а міграційний орган зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Між тим, у даному конкретному випадку під час повторного вирішення заяви позивача з урахуванням висновків суду по справі №520/1148/2020 рівень та якість міркувань тероргану ДМС України з приводу доводів іноземця у силу приписів ст.8 Конституції України поза розумним сумнівом доказують остаточну безпідставність, помилковість та хибність будь-яких побоювань особи, котрі за критеріями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені підставами для визнання громадянина шукачем захисту.
Отже, територіальним органом ДМС належним чином досліджено відомості, які зазначив ОСОБА_1 під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на підставі частини шостої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ДМС України прийнято правомірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства   ОСОБА_1 .
Посилання апелянта на те, що через ситуацію в країні походження у нього є  суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування колегія суддів вважає  необгрунтованими з урахванням вище зазначеного.
За викладених вище обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправдоподібність задекларованих іноземцем тверджень про наявність побоювань, у зв`язку з чим намір заявника легалізувати підставу постійного перебування в Україні має суто економічний характер і не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту у формі притулку.
Колегія суддів зазначає, що за встановлених у справі обставин позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» відповідно до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».
Разом з тим, відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, державний орган не позбавляє її права залишатись на території України, якщо вона має інші для цього підстави.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи  рішення від 02.07.2021 за № 227-21 діяв у спосіб та у межах, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, є обґрунтованим та правомірним.
Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 09 серпня 2019 року у справі №826/16671/16.
Доводи позивача, наведені у апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції.
Судом першої інстанції досліджено усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення. 
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду  - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується. 
Керуючись ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2021 року по справі № 520/20994/21  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін