Номер провадження: 22-ц/813/8289/22 
Справа № 522/20690/21
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Лозко Ю.П.
суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2022 року ухваленого судом у складі: судді Федчишиної Т.Ю. в приміщенні того ж суду
у цивільній справі про стягнення коштів у порядку спадкування
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області
третя особа – Вугледарська Державна нотаріальна контора

встановив:

24 жовтня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним вище позовом, який мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , і після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на суму недоотриманої пенсії. Листом відповідача від 09 квітня 2020 року за № 1500-0410-8/15767, позивачку повідомлено, що сума недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 становить 60 753 грн.
08 вересня 2020 року позивачкою отримано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 у сумі 60 753 грн.
16 вересня 2020 року позивачка звернулася до відповідача стосовно виплати недоотриманої пенсії чоловіка, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.
Листом відповідача від 16 жовтня 2020 року за № 1500-0401-8/79619, отриманого на адвокатський запит, позивачку повідомлено, що сума пенсійних виплат, які не були отримані за життя спадкодавця ОСОБА_2 складає 77 687, 26 грн.
Вважаючи, що невиплата відповідачем всієї суми пенсії не ґрунтується на вимогах закону, тому позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь набуту в порядку спадкування за законом суму недоотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 у розмірі 77 687, 26 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 77 687, 26 грн (сімдесят сім тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 26 коп. недоотриманої пенсії у порядку спадкування за законом.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч.1 ст. 46 ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Отже у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивачки як спадкоємиці на отримання всього належного їй спадкового майна.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає висновки суду про задоволення позову з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення помилковими, і посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачці відмовити.
В обґрунтування своєї скарги УПФУ в Одеській області вказує, що на запит від 30 вересня 2020 року № 11 нотаріуса Вугледарської державної нотаріальної контори Городзінської М.М. стосовно наявності недоотриманої пенсії на ім`я ОСОБА_3 управлінням розраховано недоотриману пенсію за життя пенсіонера за період з місяця припинення виплати пенсії з 01 лютого 2015 року по 31 грудня 2019 року. Розмір недоотриманої пенсії розраховується не більш ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, де датою звернення за отриманням пенсії є день звернення спадкоємця з усіма необхідними документами, зокрема із оформленим свідоцтвом про право на спадщину. Водночас скаржник зазначає, що розмір недотриманої пенсії по спадщині померлого ОСОБА_2 зменшується в залежності від дати звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду з приводу отримання недоотриманої пенсії при наявності оформленого свідоцтва про право на спадщину. Для виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , спадкоємцем ОСОБА_1 не надано Довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», у зв`язку з чим позивачці відмовлено у виплаті недоотриманої пенсії.
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори Коржевниковою Л.Я. 08 вересня 2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 777, спадкоємцем майна померлого ОСОБА_2  є його дружина ОСОБА_1 . 
Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із суми недоотриманої пенсії станом на квітень 2020 року у розмірі 60 753 грн, що зберігається в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області і належала померлому на підставі довідки № 1500-0410-8/15767 від 09 квітня 2020 року, виданої Управлінням з питань пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 951060853641 позивачці відмовлено у виплаті недоотриманої пенсії у зв`язку з відсутністю у неї довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
16 жовтня 2020 року ГУ ПФУ в Одеській області на адвокатський запит від 30 вересня 2020 року № 11 щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено, що на запит державного нотаріуса щодо недоотриманої пенсії  ОСОБА_2 , що надійшов до ГУ ПФУ в Одеській області 06 квітня 2020 року, сума недоотриманої пенсії в розмірі 60 753,00 грн була розрахована за період з 05 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року. Також повідомлено, що після додаткового опрацювання пенсійної справи  ОСОБА_2  розмір недоотриманої пенсії за період з 05 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року склав 66 208,95 грн. Державному нотаріусу направлено лист від 15 жовтня 2020 року № 1500-0410-8/79115 з уточненою сумою недоотриманої пенсії. Також надано інформацію щодо нарахованої та виплаченої пенсії  ОСОБА_2  за період з дати взяття на облік в управлінні Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси, тобто з 01 лютого 2015 року по 31 грудня 2019 року. З вказаної інформації слідує, що сума нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2019 року складає 77 687,26 грн.
Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до ст. 52 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України Про пенсійне забезпечення, де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Суд зазначає, що положення частин другої, третьої статті 52 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Тлумачення ст. 1218, 1227 ЦК України свідчить про те, що законодавство допускає спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії.
Приймаючи рішення щодо задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача недоотриманої пенсії у порядку спадкування, суд першої інстанції виходив із того, що позивач успадкувала належні спадкодавцю суми пенсії у відповідності до положень статті 1227 ЦК України, в тому розмірі, в якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті, та дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає право відповідним органам права на обмеження цих виплат.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити таке.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», котрий в свою чергу також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам. членам їх сімей та іншим особам, передбаченим Законом.
Скаржник, звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеса, посилається на неврахування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення на положення ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якої нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.
Стосовно наведеного слід зазначити, що за положенням ст. 52 Закону, сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Разом з тим, зміст положення зазначеної статті також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, котра сформувалася в процесі розгляду зазначеної категорії справ, та згідно якої, суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень; норми частини першої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину (постанова від 23 лютого 2022 року по справі № 428/10113/20, постанова від 13 квітня 2022 року по справі № 220/30/21, постанова від 23 лютого 2022 року по справі № 428/10113/20).
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для відмови у виплаті недоотриманої пенсії у зв`язку з відсутністю у позивачки статусу внутрішньо переміщеної особи апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Так, гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (стаття 2 Закону № 1706-VII).
Відповідно до частини першої та другої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (частина перша статті 5 Закону № 1706-VII).
Статтею 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Суд першої інстанції з обґрунтованою критичністю поставився до заперечень відповідача з посиланням на вимоги статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо відмови у виплаті недоотриманої пенсії у зв`язку з відсутністю у  позивачки статусу внутрішньо переміщеної особи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» (заява 10441/06), яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначено, що органи влади не надали обґрунтування позбавлення права заявника на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, що було визнано порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (пункти 51-54).
Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-VІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.
Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18), від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18), від 22 липня 2019 року у справі № 418/2434/18 (провадження № 61-10590св19).
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
У спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивачки як спадкоємця на отримання всього належного їй спадкового майна.
Доводи апеляційної скарги відповідача за своїм змістом та суттю заголом є запереченнями проти позову ОСОБА_1 , що викладені у відзиві на позовну заяву, які розглянуті судом першої інстанції, про що зазначено у змісті оскаржуваного рішення, і зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Отже доводи апеляційної скарги відповідачів не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги відповідачів правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова