ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/7247/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Трофімова Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 лютого 2023 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року (повний текст складено 02 грудня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В
Позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив, з урахуванням змін:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку із грошового забезпечення з 03.02.2019 по 09.07.2021;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію середнього заробітку за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 03.02.2019 по 09.07.2021 виходячи з  грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у затримці розрахунку з позивачем під час звільнення ОСОБА_1 зі служби, зобов`язано відповідача здійснити звірку нарахованої і виплаченої компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із позивачем в установленому порядку з урахуванням висновків суду та судового контролю у справі №580/2280/19, №580/3430/19, №580/3996/20, №580/2016/20. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Роз`яснено позивачеві про право на судовий контроль у справі №580/2280/19, №580/3430/19, №580/3996/20, №580/2016/20.
Не погодившись із вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, який у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що законом встановлено місячний строк для звернення до суду з даним позовом, який позивачем пропущено, крім того, за період з 03.02.2019 по 23.01.2020 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні вже було стягнуто судовим рішенням у справі №580/2016/20, яке набрало законної сили 12.05.2021 що свідчить про наявність підстав для закриття провадження у справі в цій частині.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 09.07.2021, а не вдень звільнення, а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядались в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу на посаді заступника командира дивізіону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 та наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2018 № 771 його звільнений в запас і наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2019 він 03.02.2019 виключений зі списків особового складу частини і усіх видів забезпечення (а.с.9-10).
У зв`язку з не нарахуванням та не виплатою грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, позивач звернувся до суду з позовом та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 в справі № 580/2280/19 адміністративний позов задоволено повністю, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити и ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій (а.с.15-21).
На виконання вказаного судового рішення 24.12.2019 Військовою частиною проведено виплату позивачу грошових коштів в сумі 42288,76 грн, що визнається сторонами.
Також позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.02.2019 та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №580/3430/19 адміністративний позов задоволено частково, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2016 до 03.02.2019 (а.с.22-28).
На виконання зазначеного судового рішення 23.01.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти у сумі 4435,66 грн, що визнається сторонами.
Також позивач звертався до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2019 по 23.01.2020 та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 в справі №580/2016/20 адміністративний позов задоволено частково, стягнуто із військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у сумі 4171,76 грн (а.с.34-41).
Вважаючи, що відповідачем невірно розраховано розмір індексації грошового забезпечення, позивач знову звернувся до суду з позовом та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 в справі №580/3996/20 адміністративний позов задоволено частково, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 до 28.02.2018 з урахуванням базового місяця індексації - січень 2008 року (а.с.29-33).
09.07.2021 на виконання наведеного судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти у сумі 79190,00 грн, що визнається сторонами.
З огляду на те, що остаточний розрахунок після звільнення з відповідачем проведено лише 09.07.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2019 по 09.07.2021.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що триваюча у часі затримка розрахунку з позивачем підтверджена рішеннями суду свідчить про протиправну бездіяльність відповідача і варто зобов`язати відповідача здійснити звірку щодо нарахованої і виплаченої компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із позивачем в установленому порядку з урахуванням висновків суду.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.
Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.
Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексація тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що розрахунок з позивачем було проведено не у день звільнення, а у порушення вимог статті 116 КЗпП України 09.07.2021, тому він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2019 по 23.01.2020 з підстав не проведення повного розрахунку при звільненні та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 в справі №580/2016/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021, адміністративний позов задоволено частково, стягнуто із військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у сумі 4171,76 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 12.05.2021.
Таким чином, щодо частини заявлених позовних вимог у цій справі, а саме за період з 03.02.2019 по 23.01.2020 вже є судове рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами з тих самих підстав, а саме з підстав не проведення повного розрахунку при звільненні.
В силу п.2 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Згідно з ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Отже, беручи до уваги наявність такого, що набрало законної сили судового рішення та постанови суду апеляційної інстанції в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав щодо позовних про стягнення середньо заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.02.2019 по 23.01.2020, то в частині розгляду цих позовних вимог рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.
В той же час, відповідно до заявлених позовних вимог на виконання приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, тобто за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні, а саме невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення у належному розмірі, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки розрахунку з 24.01.2020 року по 09.07.2021.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 дійшла висновку, що положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 820/3313/17, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 22.04.2021 у справі №620/828/20, від 08.09.2022 у справі №640/4896/20.
Таким чином позовні вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.01.2020 року по 09.07.2021 є обґрунтованими.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача при звільненні обрахуванню підлягає сума заробітку за календарні дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Частиною 4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 в справі №580/2016/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021, встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні календарні дні перед звільненням становить 448,39 грн (а.с.34-41).
Період затримки розрахунку при звільненні складає з 24.01.2020 по 09.07.2021 та становить 531 календарний день.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховується наступним чином: 531 к.д. (період затримки) х 448,39 грн (середньоденне грошове забезпечення) = 238095,09 грн.
Однак, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно виходити із принципу співмірності та враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інші обставини справи.
Колегія суддів звертає увагу, що частка невиплачених коштів за спірний період складає 79190,00 грн. Тобто, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачена сума. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
При цьому, відповідно до ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій дійшла висновку, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатись судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.
На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку з огляду на те, що з одного боку працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншого боку, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, враховуючи, що період затримки розрахунку при звільненні позивача (щодо якого розглядаються позовні вимоги) складає 531 календарний день, протягом яких відповідач не виконав свого обов`язку щодо повного розрахунку та виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності, справедливості та співмірності, враховуючи розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є суб`єктом владних повноважень, який фінансується з Державного бюджету України, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення суми, що підлягає виплаті позивачу за ст.117 КЗпП України, зазначивши, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, який не було вчасно виплачено, що складає 79190,00 грн, яка буде співмірною з урахуванням наведених обставин. 
Щодо тверджень апелянта стосовно пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду колегія суддів звертає увагу, що приписами статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
Таким чином, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки, за яких установлений у ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України, частина п`ята якої передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування ч.1 ст.233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування ч.5 ст.122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).
Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. 
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності. 
При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
З матеріалів справи вбачається, що в межах місячного строку з моменту повного розрахунку, який відбувся 09.07.2021, позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 31.07.2021 про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.60-61).
Відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Не отримавши у передбачений законодавством місячний строк відповіді на своє звернення позивач звернувся до суду з даним позовом в межах встановленого ч.5 ст.122 КАС України місячного строку, а саме 19.09.2021 (зареєстрована судом 20.09.2021) за допомогою ЄСІТС, тобто твердження скаржника про порушення позивачем встановленого строку звернення до суду не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.
Будь-яких обґрунтувань щодо ненадання належної відповіді на заяву позивача від 31.07.2021 щодо проведення  нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скаржником не наведено.
Стосовно висновку суду першої інстанції про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог, то відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналізуючи застосований судом першої інстанції спосіб часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача у затримці розрахунку з позивачем під час звільнення ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача здійснити звірку нарахованої і виплаченої компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із позивачем в установленому порядку з урахуванням висновків суду та судового контролю у справі №580/2280/19, №580/3430/19, №580/3996/20, №580/2016/20, колегія суддів зазначає, що такий вихід за межі позовних вимог взагалі не відповідає предмету спору в рамках даної адміністративної справи і жодним чином не сприяє ефективному захисту прав позивача у питанні, що стосується виплати на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та обраний судом першої інстанції засіб взагалі стосується порядку виконання судових рішень у інших адміністративних правах між тими самими сторонами, що не підлягає розгляду в порядку окремого судового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, внаслідок чого колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку із грошового забезпечення з 24 січня 2020 року по 09 липня 2021 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію середнього заробітку за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 24 січня 2020 року по 09 липня 2021 року виходячи з  грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в розмірі 79190,00 грн (сімдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто грн 00 коп.).
Провадження у справі щодо позовних вимог за період з 03 лютого 2019 року по 23 січня 2020 року - закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню. 
Текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                    А.Ю.Кучма