П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 січня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/11016/22	
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді - доповідача - Стас Л.В.
суддів – Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2022 року   ОСОБА_1 звернувся з позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, в якому просив:
- взнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року, включно. 
- зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року, включно.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2022 року у справі №420/13046/21 відповідачем 03.08.2022 року була виплачена на користь позивача індексація грошового забезпечення у сумі 42929,74 грн. Оскільки позивача було виключено зі списків 02.04.2017 року, а остаточну виплату відповідачем здійснено 03.08.2022 року, то відповідачем затримано розрахунок за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року. Позивач вважає, що несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення, на яку він мав право відповідно до закону, має наслідком застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року, включно. 
Зобов`язано Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року, включно.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
В апеляційній скарзі, Національний університет оборони України імені Івана Черняховського, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що позивач наказом начальника університету від 02.04.2017 № 69 звільнений з військової служби. Апелянт зазначав, що судом не враховано, що позивач за відповідним рішенням Міністерства оборони України продовжив проходження військової служби в Управлінні оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутний військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ). Отже, на думку апелянта, висновки суду про наявність підстав для притягнення університету до відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за несвоєчасний розрахунок при переміщенні позивача до нового місця служби без звільнення з військової служби є помилковими.
Крім того, покладення судом обов`язку на університет здійснити визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, апелянт вважав помилковим, оскільки відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17, розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір по суті, у цьому випадку - суд. Отже, суд першої інстанції у своєму рішенні повинен був визначити не лише період затримки розрахунку, а й суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.
Також, на думку апелянта, при прийнятті оскаржуваного рішення, судом помилково не застосовано до спірних правовідносин принцип співмірності та пропорційності. Так, апелянт просив врахувати, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. При цьому, апелянт просив врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційних характер заходів відповідальності роботодавця, дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Позивач, ОСОБА_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу з 28.08.2015 року по 02.04.2017 року у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського.
Наказом т.в.о. начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського генерал майора П.В. Щиппанського від 16.02.2017 року № 69, на підставі наказу МОУ (по особовому складу) від 31.03.2017 № 220, з 02 квітня 2017 року виключено зі списків особового складу університету, всiх видів забезпечення та вважати таким, що вибув до нового місця служби підполковника ОСОБА_1 , до військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 (а.с.16).
При цьому, за період з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2017 року індексація грошового забезпечення позивачеві не нараховувалась, у звязку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 року по справі №420/13046/21 позов ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року. Зобов`язано Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року, з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог-  відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 року - змінено, викладено третій абзац резолютивної частини у наступній редакції: «Зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січня 2008 року, з урахуванням проведених виплат.». В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня року 2021 року -  залишено без змін.
03.08.2022 року на виконання рішення суду по справі №420/13046/21 Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського нараховано та виплачено позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січня 2008 року, з урахуванням проведених виплат..
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у суб`єкта владних повноважень є обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки відповідачем при звільненні позивача не виплачена індексація грошового забезпечення, і такий обов`язок суб`єкта владних повноважень передбачений статтею 117 КЗпП України.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація грошового забезпечення, тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Такий правовий висновок суду першої інстанції відповідає позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17 від 26.02.2020 року).
Так, аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що фактичного звільнення позивача не відбулося, а мало місце переведення позивача в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) для проходження військової служби, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.
Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Наказу т.в.о. начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 02.04.2017 року № 69 з 02 квітня виключено зі списків особового складу університету, всіх видів забезпечення та вважати таким, що вибув до нового місця служби підполковника ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Одеса. 
Отже, згідно вищевказаного наказу від 02.04.2017 року № 69, позивач був звільнений з посади та виключений зі списків особового складу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, що вказує на припинення відносин між ОСОБА_1 та Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського
Крім того, у зв`язку з виключенням позивача зі всіх видів забезпечення, у Національного університету оборони України імені Івана Черняховського припинився обов`язок виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення.
Слід зазначити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.04.2017 року (день виключення позивача зі списків особового складу університету) по день фактичного розрахунку, 03.08.2022 року, що відповідає положенням ст.117 КЗпП України.
Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, помилково не визначив розмір такого відшкодування.
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує, що згідно довідки Національного університету оборони України імені Івана Черняховського №953 від 14.06.2021р. (а.с.14) середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 450,37 грн.
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (02.04.2017р.) та дату проведення остаточного розрахунку (03.08.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1337 робочих днів, обрахованих згідно з листами Мінсоцполітики про Норми тривалості робочого часу.
Середній заробіток за період 03.04.2017р. по 02.08.2022р. (оскільки 03.08.2022р. кошти були нараховані на р/р позивача) у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 602144,69 грн. (450,37грн. *1337)
Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 р. по справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 42929,74 грн. (розмір виплати)/ 602144,69 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 7,13 %.
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,13% становить: 450,37 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 7,13 % (32,11грн.) х 1337(днів затримки розрахунку) = 42931,07 грн.
Таким чином, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів приходить до висновку, що співмірною сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 42931,07 грн.
На думку колегії суддів, оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє відображення у висновках суду апеляційної інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року, включно, у розмірі 42931,07 грн.» В іншій частині рішення суду першої інстанції- залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311,  317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення суду в такій редакції: 
«Зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.04.2017 року по 02.08.2022 року у розмірі 42931,07 грн.».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022  року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту судового рішення 10.01.2023р.

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.