Справа № 127/28071/21
Провадження № 22-ц/801/83/2023
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року	Справа № 127/28071/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., 
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
представник відповідача адвокат Красіловський Вадим Олександрович, 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Красіловського Вадима Олександровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2022 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Жмудя О.О., повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2022 року,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15 червня 2012 року розірвано.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2019 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 06 травня 2019 року і до досягнення сином повноліття.
Вказаний розмір аліментів відповідач сплачує, але жодної участі у додаткових витратах на дитину не приймає. Вона самостійно власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати спільного сина.
З часу присудження аліментів син підріс, потребує більшого матеріального утримання і аліментів, які сплачує відповідач, на сьогодні не достатньо для належного забезпечення умов життя дитини. Відповідач в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі, однак добровільно цього не здійснює.
Позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2019 року, стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки від заробітку відповідача (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2022 року позов задоволено повністю.
Змінено спосіб стягнення аліментів, присуджених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2019 року, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в розмірі ј частки від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до повноліття дитини.
Cуд першої інстанції вказав, що Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.
Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Красіловський В.О. подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуване рішення скасувати, відмовити в задоволенні позову, залишивши визначений судом 27 червня 2019 року розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 регулярно сплачує додаткові кошти на утримання сина ОСОБА_5 та не має заборгованості по аліментах. Не погоджується також з доводами позивача про те, що відповідач працює на посаді першого заступника капітана торгівельних суден за закордонними контрактами, оскільки відсутні докази в підтвердження даного факту, а копія довідки Державної прикордонної служби за №78905 від 05 липня 2021 року, на яку вказує позивач, підтверджує лише факт перетину кордону України. 
Апелянт звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 дійсно перебував за кордоном у Болгарії, проте не з метою заробітку, а знаходячись у гостях, де захворів на COVID-19, а тому строк перебування останнього за межами України збільшився. 

Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2007 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15 червня 2012 року було розірвано.
Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується його свідоцтвом про народження, та який проживає разом із позивачем, згідно із довідкою № 341 від 08 липня 2021 року.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. 00 коп., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 травня 2019 року і до досягнення сином повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.  Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.  Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Як передбачено частиною 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
При визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини;  стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;  наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;  наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;  доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;  інші обставини, що мають істотне значення.  Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.  Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини 1, 2 статті 182 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, а також використано у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 372/2393/17.
Відповідачем не заперечується висновків суду про наявність правових підстав для зміни способу стягнення з нього аліментів з твердої грошової суми на частку від його доходу.
За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від доходу відповідача та вважає, що така зміна способу не порушить прав платника аліментів та відповідатиме інтересам як стягувача, якій законом надано право вирішувати питання щодо способу стягнення аліментів, так і інтересам їхньої спільної дитини.
Поряд з цим, звертаючись до суду із позовними вимогами про зміну розміру і способу стягнення аліментів, ОСОБА_1 зазначала, що вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі, постійно несе витрати на навчання, оздоровлення, спортивні заняття, лікування дитини, їй недостатньо коштів для належного забезпечення та утримання неповнолітньої дитини, а тому вона просила суд змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки від заробітку батька дитини.
З урахуванням викладеного, а також того, що відповідач є особою працездатного віку, на утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї не перебуває, на переконання колегії суддів, стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 від заробітку (доходу) відповідача відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання, гармонійний розвиток дитини за загальновідомими обставинами про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного розвитку, з урахуванням постійного зростання цін на товари та послуги для дітей.
Відповідач не надав належних доказів на підтвердження неможливості виконувати свій обов`язок по утриманню дитини у визначеному судом розмірі і у спосіб, не підтвердив і не спростував доводів позивача про його офіційне працевлаштування. 
При цьому, в матеріалах справах міститься копія довідки Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України № 78905 від 05 липня 2021 року, із якої вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово за період 2019- 2020 років перетинав кордон України, зокрема із морських торговельних портів (а.с.43), що хоча і не підтверджує факт працевлаштування відповідача за кордоном, однак свідчить про достатній матеріальний стан останнього, який необхідний для забезпечення тривалого перебування його за межами України, чого відповідач не спростував в ході судового розгляду справи.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд бере до уваги, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду, вихованню та навчанню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
               Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Красіловського Вадима Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                                                         О.Ю. Береговий
Судді:                                                                                         О.С. Панасюк
                                                                                        Т.М. Шемета