ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 грудня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/13839/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
        суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 року (головуючий суддя Дєєв М.В.) 
в адміністративній справі №160/13839/22 за позовом  ОСОБА_1   до відповідача  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області    про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,- 

ВСТАНОВИВ:

07.09.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просив:
- визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення №0112181304, №0112191304, №0112201304, датовані 28.03.2018 року, видані Головним управлінням Державної фіскальної служби в Дніпропетровській області відносно податкових зобов`язань ОСОБА_1 .
16.09.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 16.09.2022 року позивач надав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з даною позовною заявою, в обґрунтування якої вказано, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не були вручені позивачу належним чином. Вперше про існування таких рішень позивач дізнався 08.08.2022 року з повідомлення в мобільному додатку «Дія» про те, що відносно позивача відкрито виконавче провадження. Після чого позивач ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та із матеріалами судової справи №160/16348/21. З огляду на вказане позивач просив поновити строк звернення до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для звернення до суду – відмовлено. Адміністративний позов ОСОБА_1 – повернуто позивачу.
Ухвала суду мотивована тим, що позивач знав або повинен був дізнатися про порушені права відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, оскільки зокрема був належним чином повідомлений про оскаржувані податкові повідомлення-рішення, зокрема в межах справи №160/16348/21, та відповідно зі змісту рішення суду від 15.11.2021 року у справі №160/16348/21, яке набрало законної сили та виданих виконавчих листів на виконання цього рішення, тому дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду із позовом, оскільки підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, наведені в даному клопотанні, є неповажними. Відтак, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС позовна заява підлягає поверненню позивачеві.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вказує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не були вручені позивачу поштовим зв`язком. 
Також позивач додав доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що строк неможливо вважати пропущеним, оскільки карантин в Україні продовжує свою дію і не припинений.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , а ухвалу суду першої інстанції від 27.09.2022 року залишити без змін.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.
          Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною 2 статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною 4 статті 122 КАС України.
Так, відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 Податкового кодексу України. 
Зокрема, в силу пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що у платника податків є право оскарження такого рішення після його отримання. 
При цьому платник податків на свій розсуд може обрати захист свого права в  адміністративному та/або судовому порядку.
Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. 
Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, то його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 року у справі №500/2486/19 вказав, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 Податкового кодексу України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. Крім того, зміст правовідносин щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу, якими цим органом платнику податків визначаються грошові зобов`язання, свідчить про те, що вони об`єктивно не можуть існувати як спірні протягом 1095 днів (або у відповідних випадках 2555 днів) з дня отримання відповідного податкового повідомлення-рішення.
Верховним Судом зазначено, що численні юридичні наслідки, які з огляду на положення Податкового кодексу України виникають або можуть виникнути внаслідок реалізації контролюючим органом своїх повноважень та обов`язків, після того, як визначене контролюючим органом грошове зобов`язання набуло статусу узгодженого, настають у значно менший строк, ніж 1095 днів. Тому надання такого строку для звернення до суду з вимогою про оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу щодо визначення грошового зобов`язання створювало б непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, зокрема, щодо обсягу прав і обов`язків як платників податків, так і контролюючих органів. Зокрема така непропорційність здатна створити стан невизначеності щодо легітимності дій контролюючого органу, вчинених у законний спосіб у межах строку давності, встановленого статтею 102 ПК України, оскільки після звернення платника податків з відповідним позовом до суду раніше узгоджені грошові зобов`язання стають неузгодженими. У зв`язку з наведеним право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи.
З вищевикладеного вбачається, що норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України не визначає процесуального строку звернення до суду у випадку не здійснення досудового адміністративного оскарження до вищого податкового органу, а тому такий строк визначається частиною 2 статті 122 Кодекс адміністративного судочинства України – 6 місяців.
З урахування викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що до податкових повідомлень-рішень Кодексом адміністративного судочинства України та Податковим кодексом України встановлені наступні види строків звернення до суду у справах даної категорії:
- шість місяців якщо позивачем не застосовувалась процедура досудового врегулювання спору;
- три місяці якщо позивачем застосовувалась процедура досудового врегулювання спору, однак рішення за результатами скарги не було прийнято або не було направлено скаржнику;
- один місяць якщо позивачем застосовувалась процедура досудового врегулювання спору та прийнято рішення про відмову в задоволенні скарги.
Таким чином, строк звернення до суду з даними позовними вимогами становить 6 місяців, оскільки позивачем не застосовувалась процедура досудового врегулювання спору, таких доказів матеріали справи не містять.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернуся до адміністративного 07.09.2022 року з позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень, які датовані  28.03.2018 року №0112181304, №0112191304, №0112201304, тобто поза межами 6-ти місячного строку звернення до адміністративного суду, що встановлений  частиною 2 статті 122 КАС України, а також поза межами 1095-ти денного строку, встановленого статтею 102 Податкового кодексу України.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 року у справі №160/16348/21, яке набрало законної сили 17.12.2021 року, стягнуто суму податкового боргу в розмірі 119 545,40 грн. з фізичної особи – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Вказаний податковий борг виник на підставі оскаржуваних у даному позові податкових повідомлень-рішень.
Отже позивач знав про наявність податкових повідомлень-рішень від 28.03.2018 року №0112181304, №0112191304, №0112201304.
Зі змісту рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 року у справі №160/16348/21 встановлено, що відповідач - ОСОБА_1 , у встановлені ухвалою суду від 15.09.2021 року строки, відзив на позов суду не надав, зазначену ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження було надіслано судом на адресу ОСОБА_1 , однак 28.10.2021 року на адресу суду повернувся конверт із позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 50).
Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в силу пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
На думку колегії суддів апеляційної інстанції з вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 :
- знав або повинен був дізнатися про порушені права, оскільки був належним чином повідомлений про податкові повідомлення-рішення в межах справи №160/16348/21; 
- знав або повинен був дізнатися про порушені права зі змісту рішення суду від 15.11.2021 року у справі №160/16348/21, яке набрало законної сили; 
- знав або повинен був дізнатися про порушені права з виданих виконавчих листів на виконання цього рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 6, 7 ч. 5 ст. 44 КАС України).
Отже, характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку звернення до суду.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.
Суд зазначає, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин.
При цьому, позивачем не надано жодних доказів поважності причин пропуску строку, встановленого законом, доказів наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
Посилання позивача в доповненнях до апеляційної скарги на те, що строк неможливо вважати пропущеним, оскільки його перебіг зупинено на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) є безпідставними, оскільки пропуск такого строку, який, зокрема, визначений законом, повинен бути зумовлений обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, на що вказує учасник справи з наданням відповідних доказів на підтвердження своїх доводів. Однак, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що неможливість подачі позову у визначений законом строк, пов`язана з обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (наприклад хвороба особи, яка подає позов та інше).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду із позовом, оскільки підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, наведені в даному клопотанні, є неповажними.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції від 27.09.2022 року не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.          
Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 312, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
          Ухвалу  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 року - залишити без змін. 
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 15.12.2022 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу ст. 238, ст. 329 КАС України протягом 30 днів з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
              
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова