Номер провадження: 22-ц/813/3154/22 
Справа № 509/4335/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря - Сидоренко А.О.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі Приморської райдержадміністрації Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів та стягнення аліментів за минулий час та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі Приморської райдержадміністрації Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
07 листопада 2017 року позивачка звернулась з вищеназваною позовною заявою, в якій зазначила, що відповідач є батьком малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від участі у вихованні та утриманні дитини самоухиляється, не турбується про здоров`я і розвиток дитини, має сумнівний дохід, а тому просить стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. на дитину та заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 45 000 грн.

Короткий зміст зустрічної позовної заяви.
26 березня 2018 року представник позивача звернувся з позовною заявою до суду в якій зазначив, що з вини відповідачки ОСОБА_2 , яка будучи матір`ю, змінила місце проживання, засоби зв`язку дитини та не надає можливості спілкування з нею, з цих підстав позивач просить зобов`язати відповідачку не перешкоджати спілкуванню з дитиною та встановити порядок спілкування з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі Приморської райдержадміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за минулий час задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн, щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 листопада 2017 року до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині відмовлено. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі Приморської райдержадміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у позбавленні батьківських прав та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)суд першої інстанції необґрунтовано не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав;
2) ОСОБА_1 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги  
ОСОБА_5 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_2 систематично перешкоджає йому у виконанні батьківських обов`язків по вихованню доньки, у спілкуванні з нею, чим порушує права батька та дитини, зокрема, право дівчинки на особисте спілкування з батьком.

Сповіщення сторін.
Про судове засідання, призначене на 30 листопада 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повне судове рішення виготовлено 12 грудня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду. 

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у позбавленні батьківських прав та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, а тому підлягає перегляду виключно в цих частинах.

Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 09 грудня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. Під час шлюбу у сторін народилась дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
29 квітня 2016 року шлюб був розірваний.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , працевлаштований та є фізичною особою підприємцем (т.1 а.с. 108). Позивач до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався (т.1 а.с 90). На обліку у нарколога та психіатра не перебуває. Відповідач проживає у місті Чорноморськ, Одеської області, має у приватній власності об`єкт нерухомого майна, відомостей щодо права власності на рухоме майно не має.
Позивачка ОСОБА_2 не працевлаштована (т.1 а.с.134). По місцю мешкання позивачка характеризується позитивно (т.1 а.с.136). Позивачка проживає у місті Одеса, відомостей про наявності у позивачки рухомого та нерухомого майна не має.
Малолітня дитина ОСОБА_3 мешкає разом з позивачкою.
Під час судового розгляду з боку позивачки були надані письмові докази від фізичних осіб, які мешкають по сусідству з позивачкою та характеризують відповідача негативно (т.1 а.с.137-144), при цьому суд першої інстанції до даних доказів правильно поставився критично, так як пояснення фізичних осіб ґрунтуються на поглядах позивачки, без фактичного спілкування з відповідачем.
Відповідно до висновку районного органу опіки та піклування Приморської РДА від 02.04.2018 року, доцільно позбавити відповідача батьківських прав (т.1 а.с.146). Крім того в ході судового розгляду в рамках інших позовних вимог, орган опіки та піклування надав інший висновок ( т. т.2 а.с.140).
Під час судового розгляду справи відповідно до ст. 232 ЦПК України була допитана малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності психолога та була з`ясована її думка щодо позовних вимог та відносин з батьком.
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважних причин протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначає, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з абз. 2 п.18 зазначеної Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Суд першої інстанції вмотивовано звернув увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону не можливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 раніше ніколи не розглядалось в органах опіки та піклування, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, до нього не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення щодо виховання дитини, відносно нього не були зібрані з цього приводу письмові підтвердження та не було перевірено ставлення дитини до нього, питання про позбавлення батьківських прав пов`язано з виїздом позивачки разом з дитиною за межі країни.
Суд першої інстанції правильно вважав, що з боку позивача ОСОБА_2 належних та допустимих доказів того, що відповідач самоухилився від виконання своїх батьківських прав не надано.
Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що доводи позивача щодо позбавлення батьківських прав не знайшло свого обґрунтування, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Пунктами 2, 3 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Крім того, у відповідності до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною 3 ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та встановити порядок спілкування з дитиною, при цьому позивач посилається на докази, які підтверджують його сімейне та матеріальне становище, а також на висновок органу опіки та піклування від 24.05.2019 року (т.2 а.с.140). Крім того, матеріли справи містять інших висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .
Під час судового розгляду справи відповідно до ст. 232 ЦПК України була допитана малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в присутності психолога була з`ясована її думка щодо позовних вимог та відносин з батьком. З урахуванням вищевказаних обставин, думки малолітньої дитини та в її інтересах, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідачки в усуненні перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційних скарг.
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно неврахування судом висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У свою чергу відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України встановлює, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Дійсно матеріали справи містять висновок від 02.04.2018р. Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав (т. 1, а.с. 146-147). 
Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, апеляційний суд вважає поверхневим, оскільки у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не допитано та не врахована думка відповідача, не досліджені умови його проживання, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи також містять інший висновок Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з дитиною, який є позитивним щодо поставленого питання.
Таким чином, матеріали справи містять два різні висновки щодо тієї ж самої особи ( ОСОБА_1 ) та його батьківського ставлення щодо дочки ОСОБА_3 .
Додатково колегія суддів зазначає, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_1 по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_3 батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
Позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає таке.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Додатково колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18 (провадження № 61-6992св20) вказано, що «сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення, суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Під час судового розгляду справи у суді першої інстанції була допитана малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в присутності психолога. ОСОБА_3 у своїх поясненнях категорично заперечувала бажання спілкуватись із батьком ОСОБА_1 , вказувала на те, що боїться його.
Аналізуючи матеріали справи, враховуючи думку дитини ОСОБА_3 , яка на час допиту у суді першої інстанції була у віці 13 років, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_3 у своєму віці усвідомлює важливість сімейних відносин, може диференціювати безпечні/небезпечні умови для себе, розуміти такі емоції та емоційні стани як страх, тривожність. Категорична відмова ОСОБА_3 у спілкуванні з батьком враховується колегією суддів при вирішення питання про порядок спілкування із батьком. Примушування дитини ОСОБА_3 за рішенням суду до спілкування із батьком ОСОБА_1 , з яким вона не хоче спілкуватись і боїться його, матиме насильницький характер, що не узгоджується із концепцією забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
Наведені в апеляційних скаргах інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

       А.І. Дришлюк