УХВАЛА
 
21 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 523/10522/21
провадження № 61-1150ск23
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна про визнання права власності на спадкове майно,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом та просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок площею 59 м2, вартістю 271 400 грн.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року. залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок, загальною площею 59 м2, по АДРЕСА_1 .
 
20 січня 2023 року Одеська міська рада засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.
 
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 13 лютого 2023 року про залишення касаційної скарги без руху, Одеська міська рада усунула недоліки касаційної скарги.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Предметом позову в цій справі є майнова вимога про визнання права власності на спадкове майно, вартістю 271 400 грн та не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
У касаційній скарзі Одеська міська рада посилається на те, що справа має виключну правову проблему, яку має вирішити Верховний Суд з метою уникнення різних підходів при вирішенні аналогічних справ та для забезпечення розвитку права, а також формування єдиної правозастосовчої практики. Проте, не обґрунтовує та не надає відповідних доказів чому справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від      19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним із помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від                         05 квітня 2018 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Таким чином, оскаржені рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                             Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                        І. О. Дундар
 
                                                                                                                       М. М. Русинчук