Справа № 161/6554/22 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/64/23  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 січня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Савчук Т. Ф.,
з участю:
представника позивачки – ОСОБА_1 ,
відповідачки – ОСОБА_2 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
представника відповідача Луцької міської ради – Загоруйка О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Луцької міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Луцької міської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційними скаргами позивачки ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2022 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами площею 0,0711 га, яка розташована на АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0710100000:21:131:0006. 
29 грудня 2020 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 3/38 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ».
Вказаним рішенням органу місцевого самоврядування затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 площею 0,0725 га з кадастровим номером 0710100000:21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; передано громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 0,0725 га з кадастровим номером 0710100000:21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позивачка ОСОБА_4 вважає рішення органу місцевого самоврядування протиправним, прийнятим з порушенням норм земельного законодавства та таким, що порушує її права, як суміжного землекористувача, оскільки відповідачці у приватну власність була передана частина земельної ділянки, яка використовується як проїзд між їхніми суміжними земельними ділянками, внаслідок чого вона була позбавлена повноцінного доступу до своєї земельної ділянки.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення Луцької міської ради № 3/38 від 29 грудня 2020 року про безоплатну передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ; скасувати в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2022 року у цій справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року ухвалено стягнути з позивачки ОСОБА_4 в користь відповідачки ОСОБА_2 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивачка ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду позивачка ОСОБА_4 просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції від 27 вересня 2022 року відповідачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 27 вересня 2022 року у цій справі без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_4 на додаткове рішення суду першої інстанції від 08 листопада 2022 року відповідачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції від 08 листопада 2022 року у цій справі без змін.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 – адвокат Андріяш Н. В. апеляційні скарги підтримала і просила скарги задовольнити, відповідачка ОСОБА_2 , її представник – адвокат Красун В. В., представник Луцької міської ради – Загоруйко О. С. апеляційні скарги позивачки заперечили, просили рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції від 27 вересня 2022 року і додаткового рішення суду першої інстанції від 08 листопада 2022 року та ухвалення у цій справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з таких підстав.
За матеріалами справи судом встановлено, що позивачці ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами площею 0,0711 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (т. 1, а. с. 9) та державним актом № 074613, виданим 27 грудня 2011 року (т 1, а. с. 10).
Луцька міська рада 29 грудня 2020 року прийняла рішення № 3/38 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 », яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 площею 0,0725 га з кадастровим номером 0710100000:21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; громадянці ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 0,0725 га з кадастровим номером 0710100000:21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а. с. 12-13).
У своїй позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що рішенням органу місцевого самоврядування про передачу у власність відповідачці ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки були порушені її права та інтереси.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела суду належними і допустимими доказами того, що оскаржуване рішення Луцької міської ради порушує її право власності і крім того суд вважав, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю або встановлення земельного сервітуту.
Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.
Відповідно до статті 40 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт «а» частини 3 статті 83 ЗК України).
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також в разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси.
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Громадяни та юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (стаття 116 ЗК України).
Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19).
Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб.
Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.
Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування можуть бути заявлені особою, права якої порушені, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Такі правові висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 363/3641/17 (провадження № 61-36341св18).
Враховуючи заявлені у цій справі вимоги, позивачка ОСОБА_4 зобов`язана була довести суду, що рішенням Луцької міської ради про передачу у власність відповідачки ОСОБА_2 земельної ділянки порушує її права та інтереси. 
У своїй позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що внаслідок прийняття такого рішення органом місцевого самоврядування вона втратила можливість вільного користування частиною проїзду до належної їй земельної ділянки на АДРЕСА_1 , оскільки до її земельної ділянки не може заїхати спецтранспорт через заблокований заїзд. 
При цьому судом установлено, що позивачка ОСОБА_4 у 2011 році в порядку спадкування набула право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами площею 0,0711 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , про що 17 лютого 2011 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (т. 1, а. с. 9).
29 грудня 2020 року Луцька міська рада прийняла рішення № 3/38 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 », яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на АДРЕСА_2 площею 0,725 га для будівництва та обслуговування земельної ділянки, господарських будівель і споруд та передано відповідачці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 0,725 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позивачка ОСОБА_4 і відповідачка ОСОБА_2 є суміжними землекористувачами.
Крім того судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , про що 05 грудня 2012 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (т. 1, а. с. 70).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2007 року у справі за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_5 про звільнення самочинно зайнятої земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Луцької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку постановлено позов прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради задовольнити. Зобов`язано відповідача ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (частину проїзду) загальною площею 123 кв м, яка розташована між земельними ділянками будинків АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 .
У зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено (т. 1, а. с. 16-19).
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 16 листопада 2007 року у цій справі рішення суду першої інстанції змінено. Зобов`язано ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 61 кв м, яка знаходиться між земельними ділянками будинків АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 шляхом знесення гаража і теплиці (т. 1, а. с. 20-23).
При розгляді зазначеної справи встановлено, що 27 березня 1954 року ОСОБА_5 було надано земельну ділянку під індивідуальне будівництво на АДРЕСА_1 загальною площею 600 кв м. Проте на час розгляду цієї справи встановлено, що ОСОБА_5 користується земельною ділянкою значно більших розмірів, ніж йому було надано під забудову.
За положеннями частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У зазначеній вище справі прокурор заявляв позов в інтересах держави в особі Луцької міської ради (тобто позивачем у справі була Луцька міська рада), а у справі, що переглядається, Луцька міська рада є відповідачем.
Також у справі, що переглядається, і у зазначеній вище справі вирішується спір щодо однієї земельної ділянки, яка була предметом розгляду у іншій справі.
Окрім того судом встановлено, про що в судовому засіданні не заперечували як відповідачка ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_3 так і представник відповідача Луцької міської ради – Загоруйко О. С., що у власність відповідачки ОСОБА_2 була передана частина земельної ділянки загального користування, яка використовувалася як проїзд між земельними ділянками позивачки і відповідачки.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що обставини, встановлені рішенням суду у справі за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, не можуть бути взяті до уваги у справі, що переглядається.
Також не відповідають встановленим обставинам справи висновки суду про те, що позивачка ОСОБА_4 суду не довела про порушення своїх прав та інтересів внаслідок передачі Луцькою міською радою земельної ділянки у власність відповідачки ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що внаслідок прийняття Луцькою міською радою рішення про передачу у власність частини земельної ділянки, яка використовувалася як проїзд між земельними ділянками, був заблокований заїзд до земельної ділянки позивачки, оскільки відповідачка ОСОБА_2 облаштувала на місці заїзду до земельної ділянки позивачки ОСОБА_4 металевий паркан.
Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні своєю власністю або про встановлення відповідного земельного сервітуту зроблені з порушенням вимог закону.
Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 363/364/17 (провадження № 61-36341св18).
Колегія суддів на підставі встановлених обставин справи дійшла висновку, що рішенням Луцької міської ради від 29 грудня 2020 року, яким було передано безоплатно у власність відповідачки ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 площею 0,0725 га, були порушені права позивачки ОСОБА_4 щодо користування своєю земельною ділянкою.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції і додаткове рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2022 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_4 до Луцької міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Луцької міської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати рішення Луцької міської ради № 3/38 від 29 грудня 2020 року про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 .
Скасувати в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:21:106:0093 для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді