Номер провадження: 22-ц/813/2925/23 
Справа № 497/2446/2021
Головуючий у першій інстанції Висоцький С.О.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 497/2446/2021
Номер провадження: 22-ц/813/2925/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
- за участю секретаря судового засідання - Власенко С.І.,

учасники справи: 
- заявник - ОСОБА_1 , 
- заінтересована особа - Болградська міська рада Одеської області, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Болградська міська рада Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Болградського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді ВисоцькогоС.О. о 15 годині 58 хвилині24 лютого 2022 року, повний текст рішення складений 01 березня 2022 року,
встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною уточненою у подальшому заявою, в якій остаточно просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з липня 2014 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 включно, за адресою - АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що10. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 .
Вона проживає та зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку також проживають та зареєстровані її чоловік та діти. 
Починаючи з липня 2014 року і до дня смерті ОСОБА_2 проживав у її родині однією сім`єю, залишаючись зареєстрованим у будинку АДРЕСА_2 . Вона турбувалася про останнього як дідуся. Забезпечувала його усім необхідним - їжею, одягом, необхідним лікуванням. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Проживали вони як одна сім`я.
Вона поховала ОСОБА_2 , продовжує доглядати за житловим будинком та земельною ділянкою померлого.
У встановлений діючим законодавством строк вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області від 20.07.201 року їй було відмовлено в оформленні спадкових прав на майно померлого ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю родинних зв`язків.
Інші спадкоємці за заповітом або законом щодо майна померлого ОСОБА_2 відсутні.
Встановлення факту проживання однією сім`єю їй необхідно для подальшого оформлення спадкових прав (а.с. 1-3, 44 - 46).

Позиція інших учасників справи у суді першої інстанції

Заінтересована особа - Болградська міська рада Одеської області відзиву на заяву про встановлення вищевказаного юридичного факту не надала. Представник Болградської міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Болградського районного суду Одеської областівід 24 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданих ОСОБА_1 доказів не вбачається спільне проживання останньої однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 .. Надані докази свідчать про бажання заявниці укласти з померлим договір довічного утримання, що не є тотожним проживанню однією сім`єю. 
Ставлення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 як до дідуся, періодичне придбання ліків, харчів для останнього, його поховання заявницею не є підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю (а. с. 66-67 зворотна сторона).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 лютого 2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) помилковим є посилання суду на те, що фактично виникли правовідносини довічного догляду, які не були нотаріально оформлені. Суд не врахував, що на належний померлому ОСОБА_2 житловий будинок було накладено обтяження у вигляді заборони його відчуження, яке було припинено лише рішенням Болградського районного суду Одеської області від 06.08.2019 року; 2) суд не врахував її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з липня 2014 року; 3) суд безпідставно не врахував надані нею докази, а саме: - довіреність ОСОБА_2 на її ім`я; - надані суду письмові пояснення свідків. Суд не роз`яснив їй право заявити письмове клопотання про виклик свідків у судове засідання для надання пояснень. У судовому засіданні суддя пояснив, що свідки по справі такої категорії не потрібні; 4) зі спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_2 вбачається, що останній у березні 2005 року склав заповіт. Разом з тим, з метою з`ясування питання чи не існує спір про право суд, не з`ясував на кого складено заповіт, чи відомо цій особі про існування заповіту, чи бажає ця особа прийняти спадщину (а. с. 70-72).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи в апеляційному суді

Заінтересована особа - Болградська міська рада Одеської області не скористалися правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.04.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 лютого 2022 року. Витребувано з Болградського районного суду Одеської області цивільну справу № 497/2446/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Болградська міська рада Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення (а. с. 81 - 81 зворотна сторона). 
13.04.2022 року справа надійшла до апеляційного суду (а. с. 84).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2024 року справу призначено до розгляду (а. с. 85).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Від адвоката Грицюка О.О., діючого від ОСОБА_1 , надійша заява про розгляд справи за відсутності сторони заявниці.
Інші учасники справи заяв та клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не надали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, проведення судового засідання в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції, обставини встановлені апеляційним судом. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Заявниця - ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою - АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить Свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 14.02.2020 року. Смерть настала у стаціонарі Одеської обласної клінічної лікарні, лікарське свідоцтво про смерть №85 від 14.02.2020 року. 
ОСОБА_3 , чоловік заявниці ОСОБА_1 , організовував та оплатив поховання померлого ОСОБА_2 в місті Одесі (свідоцтво про поховання №033233 від 15.02.2020р., договір-замовлення №056048 від 14.02.2020 року).
Відповідно Довідки про склад сім`ї №1826 від19.09.2017 року, до складу сім`ї ОСОБА_2 входить лише сам ОСОБА_2 , який проживав за адресою - АДРЕСА_3 .
Згідно Свідоцтва про право власності від 14.05.2014 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2017р., Технічного паспорту від 11.07.2001 року, вбачається, що ОСОБА_2 мав у власності земельну ділянку та будинок, що розташовані за адресою - АДРЕСА_2 .
Згідно Довіреності від 01.02.2018 року ОСОБА_2 визначив представниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з наданням їм певного переліку повноважень. Строк дії довіреності - 3 роки.
20.09.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписали договір довічного утримання (догляду). Однак, нотаріально договір не було посвідчено. 
Рішенням Болградського районного суду від 06.08.2019 року, справа №497/770/19, припинено обтяження у виді заборони відчуження нерухомого майна - ѕ частини житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2 .
08.08.2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яке отримано приватним нотаріусом 19.08.2020 року. Цього ж дня було заведено спадкову справу №66287302.
Постановою приватного нотаріуса від 20.07.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не надано жодних документів, які підтверджували будь-які родинні відносини з померлим ОСОБА_2 .
Між сторонами по справі виникли правовідносини з встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції. 

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. 
У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання спадкодавця ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 є - доведеність факту спільного проживання спадкоємця, як особи, яка складала сім`ю заявниці, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які були належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
Суд правильно вказує, що з матеріалів справи вбачається, що заявниця і нині покійний ОСОБА_2 проживали по сусідству. ОСОБА_1 , маючи власне житло, надавала спадкодавцю допомогу в догляді та по господарству, що не є тотожним із фактом проживання однією сім`єю. Доказів проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, сплати побутових послуг, наявності взаємних прав та обов`язків, заявницею як суду першої, так і апеляційної інстанцій не було надано. Відсутні й докази хвороби спадкодавця та відомості про необхідність стороннього догляду за останнім у зв`язку із станом його здоров`я.
Власне ставлення заявниці до нині померлого ОСОБА_2 як до дідуся, періодичне придбання продуктів харчування та участь у похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що у розрізі статті 1264 ЦК України дає право на спадщину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Колегія суддів вважає, що порушення порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції не встановлено. Судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про існування правовідносин з догляду спадкодавця, не врахування наявності довіреності ОСОБА_2 на ім`я заявниці, не врахування наданих письмових пояснень свідків, не роз`яснення права заявити клопотання про допит свідків у судовому засіданні. Відповідно до наявної у справі довідки ОСОБА_2 на час смерті проживав та був зареєстрований у належному йому житловому будинку (а. с. 14). Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю за відсутністю інших доказів.
Доводи апелянта щодо наявності заповіту і не з`ясування питання на кого складено заповіт, чи відомо цій особі про існування заповіту, чи бажає ця особа прийняти спадщину, чи не існує спір про право колегія суддів відхиляє, оскільки вони не стосуються предмета доказування по даній справі.
Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Доводи апеляційної скарги зводяться до власної оцінки обставин по справі, переоцінки наявних у справі доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 23 січня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова