ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 р.	Справа № 440/433/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2022, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 28.06.22 року по справі № 440/433/22
          за позовом               ОСОБА_1  
          до              Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)                      
          про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі  за текстом – ОСОБА_1 , позивач),  звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми) (далі - відповідач), в якому просить суд: 
- визнати незаконною та скасувати постанову начальника відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. про скасування процесуального документу від 28.12.2021 ВП 61430008;
- зобов`язати Крюківський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) закінчити виконавче провадження №61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука, на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" та здійснити всі необхідні дії, передбачені статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що через прийняття начальником відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. оскаржуваної постанови, якою скасовано постанову  про закінчення виконавчого провадження №61430008 від 22.12.2021, виникли обставини, які призвели до подвійного стягнення виконавчих витрат за одним і тим же виконавчим документом № 537/3949/16-ц від 25.10.2017. Вказує, що з огляду на те, що рішення суду було виконано саме приватним виконавцем в повному обсязі, а з ОСОБА_1 стягнуто суму основної винагороди за виконавчим листом № 537/3949/16-ц від 25.10.2017, вважає, що відсутні підстави для стягнення з неї ще й виконавчого збору за цим же виконавчим листом. Наведене, на думку позивача, свідчить про протиправність та передчасність оскаржуваної постанови.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 440/433/22 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправною та скасування постанови - задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову начальника відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. про скасування процесуального документу від 28.12.2021 ВП № 61430008.
Зобов`язано Крюківський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми) закінчити виконавче провадження №61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука, здійснивши всі необхідні дії, передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1  судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 440/433/22 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів сплати позивачем виконавчого збору до Державного бюджету України, як того вимагає частина 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», через що завершення виконавчого провадження № 61430008 у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, тобто, перерахуванням коштів виконавчого збору до Державного бюджету України, є таким, що не відповідає вимогам пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
Наголошує на тому, що приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору з позивача, державним виконавцем було дотримано алгоритм дій, встановлений Законом України "Про виконавче провадження". При цьому відповідач не заперечує, що виконавчий збір за постановою про стягнення виконавчого збору від 28.08.2019 і сума основної винагороди приватного виконавця дійсно виникли під час примусового виконання одного і того ж рішення суду за виконавчим листом № 537/3949/16-ц від 25.10.2017. Однак, як це передбачено положеннями пункту 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. Разом з цим, виконавчий лист Крюківського районного суду м. Кременчука № 537/3949/16-ц від 25.10.2017 для подальшого виконання приватному виконавцю не передавався, а виконавче провадження № 59896662 25.02.2020 було завершено на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме через подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу. Стверджує, що законодавством не передбачено можливість закінчення виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору у разі сплати замість виконавчого збору до Державного бюджету України винагороди приватного виконавця, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати протиправною спірну постанову. 
Звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 400/4023/19, на яку помилково послався суд першої інстанції, предметом позовних вимог є оскарження дій щодо винесення та подальшого скасування постанов про стягнення виконавчого збору, а не закінчення виконавчих проваджень за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із сплатою основної винагороди приватному виконавцю, як у спірних відносинах.
Вважає, що оскільки законодавством не урегульовано порядок вирішення спірного питання, єдиним способом захисту прав позивача та, як наслідок, недопущення одночасної сплати, як виконавчого збору так і винагороди приватного виконавця за одним і тим же виконавчим документом, є звернення останнього до суду з заявою про визнання виконавчого документа (постанови про стягнення виконавчого збору або постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця) таким, що не підлягає виконанню.
Представник позивача у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти її задоволення та просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін. З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22.02.2021 у справі №400/4023/19, від  11.03.2020 у справі №540/3203/18, вказав, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, що має місце у спірних правовідносинах, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. 
Стверджує, що у разі, якщо державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, у останнього відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові про стягнення виконавчого збору.
Вказує, що аналіз пункту 1 частини першої статті 42 Закону № 1404-VІІІ дає підстави стверджувати, що одночасне стягнення виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця є протиправним та таким, що покладає на боржника подвійну відповідальність за невиконання одного і того ж виконавчого документа. З огляду на стягнення приватним виконавцем основної винагороди за виконавчим документом № 537/3949/16-ц від 25.10.2017 в повному обсязі, вважає, що повторна сплата позивачем виконавчого збору за вказаним виконавчим документом призведе до подвійного стягнення з боржника суми виконавчого збору/основної винагороди, що в свою чергу суперечить засадам справедливості, неупередженості, об`єктивності та співмірності, на яких базується виконавче провадження.
20.11.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та визнання причини неявки в судове засідання представника Крюківського відділу державної виконавчої служби  у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яке призначено на 23 січня 2023 о 11:30, поважними. 
В обґрунтування вказаного клопотання посилається на ч. 8 ст. 195 КАС України та отримання 18.01.2023 о 12:11 повістки про виклик до суду по справі № 440/433/22 у зв`язку з призначенням судового засідання на 23.01.2023 о 11:30 та відмову Другим апеляційним адміністративним судом у задоволенні клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 23.01.2023 об 11: 30 в режимі відео конференції у зв`язку з відсутністю технічної можливості проведення відео конференції в Крюківському районному суді м. Кременчука Полтавської області у визначений час.
З приводу даного клопотання колегія суддів зазначає наступне.
Так, предметом спірних правовідносин є правомірність постанови начальника відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. про скасування процесуального документу від 28.12.2021 ВП 61430008, оскарження якої здійснюється в порядку, передбаченому ст. 287 КАС України.
Відповідно до ч. 4 ст. 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
Згідно з ч. 7 ст. 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи. Отже, справа цієї категорії в розумінні КАС України є терміновою.
Відповідно до ст. 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Вказаній нормі кореспондують положення ч.3 ст. 268 КАС України, за якої неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Колегія судддів зауважує, що відмова у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання, призначеного на 23.01.2023 об 11:30 в режимі відеоконференції у зв`язку з відсутністю технічної можливості проведення відео конференції в Крюківському районному суді м. Кременчука Полтавської області у визначений час, не позбавляла апелянта права знов заявити клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції.
Колегія суддів зазначає, що відповідач, посилаючись на ч. 8 ст. 195 КАС України, у клопотанні про відкладення розгляду справи на іншу дату не просить суд провести розгляд цієї справи в режимі відеоконференції в іншому суді або поза межами суду з використанням власних технічних засобів, а тому неприбуття представника відповідача до суду за таких обставин не є поважною причиною.
Інших причин та доказів, на підтвердження поважності причин неприбуття до суду представника відповідача до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи  не містить.  
З огляду на вищенаведене, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, викладення Крюківським відділом державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у апеляційній скарзі правової позиції щодо предмета спору і заперечень проти висновків суду першої інстанції, а також з метою дотримання строку розгляду справи, встановленого КАС України, відсутність необхідності надання усних пояснень представником відповідача та можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами без участі відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно і належним чином.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Крюківському ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження №59896662 з примусового виконання виконавчого листа Крюківського районного суду м. Кременчука №537/3949/16-ц від 25.10.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заборгованості за кредитним договором в розмірі 992734,40 грн.
28.08.2019 державним виконавцем Крюківського ВДВС у місті Кременчуці була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення виконавчого збору.
25.02.2020 державний виконавець, керуючись пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", у виконавчому провадженні №59896662 виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Згідно з відміткою державного виконавця на виконавчому листі залишок боргу складав 991399,16 грн, залишок виконавчого збору – 99139,91 грн.
Постанова про стягнення виконавчого збору була виділена державним виконавцем в окреме виконавче провадження. А саме відкрито виконавче провадження № 61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 99139,91 грн.
В подальшому стягувач звернув виконавчий лист Крюківського районного суду м. Кременчука № 537/3949/16-ц від 25.10.2017 до примусового виконання приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л., який своєю постановою від 10.12.2021 відкрив виконавче провадження №67855250 та виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 99139,82 грн.
16.12.2021 приватним виконавцем Скрипником В.Л. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 67855250 на підставі п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду.
Основна винагорода приватного виконавця стягнута в повному обсязі, що підтверджується довідкою приватного виконавця Скрипника В.Л. від 16.12.2021 та копією квитанції від 15.12.2021.
17.12.2021 ОСОБА_1 звернулась до Крюківського ВДВС м. Кременчука із заявою про закінчення виконавчого провадження № 61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 28.08.2019, до заяви додано копію довідки приватного виконавця Скрипника В.Л. від 16.12.2021 та копію квитанції від 15.12.2021.
22.12.2021 старший державний виконавець Савченко Д.В. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 28.08.2019 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням.
28.12.2021 начальником відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Дусмурадовою Л.Ю. винесено постанову про скасування процесуального документа та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021, яку видав старший державний виконавець Савченко Д.В.
Вважаючи, що внаслідок прийняття постанови Крюківським ВДВС в м. Кременчуці від 28.12.2021 ВП № 61430008 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021, якою відновлено примусове стягнення виконавчого збору, були створені умови, за яких внаслідок сплати винагороди приватному виконавцю на боржника покладено обов`язок сплати подвійної суми виконавчого збору за виконання одного і того ж виконавчого документа, позивач звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» виходив з протиправності оскаржуваної постанови, як такої, що прийнята відповідачем за відсутності передбачених законодавством повноважень державного виконавця щодо стягнення з боржника за одним і тим же виконавчим документом як виконавчого збору, так і винагороди приватного виконавця. 
При цьому, за висновками суду, приймаючи постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, державний виконавець формально діяв правильно, у чіткій відповідності до алгоритму, встановленого статтями 37, 40 Закону № 1404-VІІІ, однак такі дії призвели до подвійного стягнення з позивача витрат виконавчого провадження. Зауважено, що законодавством не передбачена можливість вирішення спірного питання, а тому, встановивши наявність правової колізії, судом застосовано правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав за доцільне зобов`язати Крюківський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) закінчити виконавче провадження №61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука та здійснити всі необхідні дії, які передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі – Закон №1404-VІІІ), статтею 1 якого передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
На виконання положень статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно із частиною 5 вказаної статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, за змістом частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII сума виконавчого збору обчислюється саме від суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника та передачі стягувачу за виконавчим документом.
На виконання вимог частини 4 статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Тобто, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
У відповідності до частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII визначено перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, а саме:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною 6 статті 27 Закону № 1404-VIII у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, вимогами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
В силу приписів частини 4 статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Колегія  суддів зауважує, що однією з підстав, визначених частиною 3 статті 40 Закону України № 1404-VIII, за наявності якої державний виконавець приймає постанову про стягнення виконавчого збору, якщо виконавчий збір не стягнуто, є закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 1 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII.
З системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку про те, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.
При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання.
Разом з цим, примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, може здійснювати приватний виконавець, зокрема, за заявою стягувача. Під час примусового виконання рішень приватний виконавець може вчиняти заходи, визначені у статті 10 Закону № 1404-VIII.
Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (частина 3 статті 45 Закону №1404-VІІІ).
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначені в Законі України № 1403-VIII від 02.06.2016 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).
Згідно зі статтею 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1)фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону № 1403-VIII).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) – частина 7 статті 31 Закону № 1403-VIII.
На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.
Пунктом 19 Порядку № 643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Таким чином, основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі, пропорційному до фактично стягнутої суми. Право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Аналізуючи наведені норми в контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що стягувачу надано право самостійно обирати спосіб виконання судового рішення крім випадків, встановлених законом, яке полягає, зокрема, у можливості стягувача самостійно, на власний розсуд або звернутись до державного виконавця, або обрати приватного виконавця та співпрацювати із ним відповідно до договірних умов.
Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19.
При цьому, слід зазначити, що у разі звернення стягувача до приватного виконавця для реалізації права на повторне пред`явлення виконавчого документу до виконання, передбаченого пунктом 5 статті 37 Закону № 1404-VIII, виникає ситуація, в якій боржник має сплатити і винагороду приватному виконавцю за постановою приватного виконавця про стягнення основної винагороди і виконавчий збір за постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору.
Разом з цим, пунктом 1 частини 1 статті 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.
З аналізу наведеної норми слідує, що законодавець чітко передбачив можливість стягнення з боржника лише одного з видів коштів виконавчого провадження.
Крім того, згідно пункту 5 статті 27 Закону № 1404-VIII у разі виконання рішення приватним виконавцем виконавчий збір не стягується.
Колегія суддів зазначає, що умовою для завершення виконавчого провадження з примусового виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, що винесена у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення, є встановлення факту виконання такого рішення приватним виконавцем, що відображається у постанові приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження із зазначенням підстав для цього та посиланням на відповідну норму Закону.
Розглядаючи питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19 зазначив про те, що Закон № 1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.
Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.
Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.
Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягаря на боржника, що зачіпає його право власності.
Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).
Як уже було зазначено вище, виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною 8 статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».
На відміну від інших положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону № 1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.
Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.
Як зазначено у згаданій вище постанові Верховного Суду у справі № 320/6215/19, логічний і цільовий способи тлумачення частини 8 статті 27 Закону свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє вирішити спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
За правилами частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
На основі цього Верховний Суд дійшов висновку, що для вирішення цієї проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину 8 статті 27 Закону № 1404-VIII.
Щодо застосування частини 8 статті 27 Закону № 1404-VIII до спірних правовідносин Верховний Суд  зазначив, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а стягувач після цього пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, так і частину 8 статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині 8 статті 27 Закону № 1404-VIII часові маркери для її застосування: <… під час передачі виконавчого документа… >, <… на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю…>, то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє дійти висновку, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Колегія суддів звертає увагу, що у розглядуваній Верховним Судом справі виконавчий документ, як і в даній справі, не передавався від державного виконавця до приватного, а був повернутий стягувачу, який в подальшому самостійно звернувся до приватного виконавця.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. № 37176 від 16.12.2021 виконавче провадження завершено 16.12.2021 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом №537/3949/16-ц, виданим 25.10.2017 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ІНТАЙМ ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором в розмірі 991399,16 грн.
Зі змісту вказаної довідки також вбачається, що основна винагорода приватного виконавця в сумі 99139,91 стягнута з боржника в повному обсязі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції від 15.12.2021 (а.с. 9).
В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.12.2021 до Крюківського ВДВС м.Кременчука про закінчення виконавчого провадження № 61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору старшим державним виконавцем Савченко Д.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням.
Враховуючи, що виконавчий лист №537/3949/16-ц від 25.10.2017, виданий Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області, був фактично виконаний приватним виконавцем, що підтверджується належними та допустимими доказами, з огляду на вищенаведені приписи законодавства та правову позицію Верховного Суду, у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору за примусове виконання такого виконавчого документа, що свідчить про правомірність постанови про закінчення виконавчого провадження №61430008 від 22.12.2021 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону 1404-VIII.
Однак, незважаючи на відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, начальником відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Дусмурадовою Л.Ю. винесено постанову про скасування процесуального документа та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021, яку видав старший державний виконавець Савченко Д.В. Отже, внаслідок винесення спірної постанови стягнення виконавчого збору було протиправно відновлено.
Враховуючи положення частини 8 статті 27, частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; скасування постанови. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення подвійного стягнення з нього виконавчого збору.
З наведеного слідує, що зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору на підставі частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII  не суперечить законодавчим приписам, а отже твердження апелянта про те, що єдиним та можливим способом захисту прав позивача є звернення останнього із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню є безпідставним.
З огляду на приписи частини 5 статті 242 КАС України колегія суддів при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19.
Таким чином, застосування аналогії закону дозволяє суду апеляційної інстанції зробити висновок, що оскільки у спірних правовідносинах приватним виконавцем на дату прийняття спірної постанови (28.12.2021) з ОСОБА_1 , як боржника, стягнуто основну винагороду приватного виконавця та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 67855250 від 16.12.2021 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду, про що доведено до відома відповідача, державний виконавець не мав права скасовувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021, що видав ОСОБА_2 , з огляду на відсутність підтверджуючих документів про стягнення виконавчого збору.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова начальника відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. про скасування процесуального документу від 28.12.2021 ВП 61430008 є безпідставною та такою, що підлягає скасуванню.
Стосовно тверджень апелянта про те, що у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 400/4023/19, на яку послався суд першої інстанції, предметом позовних вимог є оскарження дій щодо винесення та подальшого скасування постанов про стягнення виконавчого збору, а не закінчення виконавчого провадження за виконавчим документом про стягнення виконавчого збору на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із сплатою основної винагороди приватному виконавцю, колегія суддів зазначає, що дійсно предмет спору у справі № 400/4023/19 відмінний від предмету спору у даній справі, однак висновки, на які послався суд першої інстанції, не суперечать висновкам, викладеним у цій постанові, та не призводять до неправильного вирішення справи.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) закінчити виконавче провадження № 61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука, на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", колегія суддів зазначає, що скасування в судовому порядку постанови начальника відділу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. про скасування процесуального документу від 28.12.2021 ВП 61430008 має наслідком те, що постанова старшого державного виконавця Савченка Д.В. про закінчення виконавчого провадження №61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 28.08.2019 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», відновлює свою дію та вважається такою, що не скасована, а отже відсутня необхідність в прийнятті повторно аналогічної постанови, що, в свою чергу, зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити всі необхідні дії, передбачені статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, з огляду на їх передчасність, оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що відповідачем такі дії вчинені не будуть, як і відсутні підстави вважати, що право позивача у цій частині буде порушено.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 по справі № 440/433/22 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми) закінчити виконавче провадження №61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука, здійснивши всі необхідні дії, передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із закінченням виконавчого провадження з прийняттям в цій частині постанови про відмову в задоволені позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 139 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).
З наявної в матеріалах справи квитанцій АТ «Банк Траст-капітал» № 4656-9550-9692-4043 від 06.01.2022 вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992 грн. 40 коп. 
Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції щодо часткової відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно до частин 3, 6 статті 139 КАС України, стягненню на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 496 грн 20 коп. (992,40/2) грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень.
В іншій частині доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)  - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 по справі № 440/433/22  - скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язанння Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) закінчити виконавче провадження №61430008 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №б/н, виданої 28.08.2019 Крюківським ВДВС м. Кременчука, здійснивши всі необхідні дії, передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із закінченням виконавчого провадження та стягнення       судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.
Прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 440/433/22 - залишити без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Суми) ( 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Сердюка Ігоря, 43, код ЄДРПОУ 34987557) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496 грн 40 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій