Постанова 
Іменем України                                  
                                                                                                                          
08 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 336/5077/20
 
провадження № 61-6686св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.                (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_3 ,
треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2021 року у складі судді Дмитрюк О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Кухаря С. В., Крилової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного підприємства (далі - ДП) «СЕТАМ», ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Укрдебт Плюс», Шевченківський відділ Державної виконавчої служби (далі - ВДВС) у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро), про визнання електронних торгів недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з 28 вересня 2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
За час шлюбу ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу                      від 30 липня 2008 року був придбаний недобудований житловий будинок площею 60,7 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 518 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
У 2008-2020 роках за рахунок спільних з чоловіком коштів житловий будинок був добудований. Його площа складає 193,7 кв. м.
Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня                  2014 року у справі № 336/3578/14-ц з неї та ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 804 589,1 грн та судові витрати.
На виконання вищевказаного рішення Шевченківським ВДВС відкрито виконавче провадження за № 51148101 щодо ОСОБА_2 .
У межах цього виконавчого провадження Шевченківський ВДВС                                   і ДП «Сетам» організували і провели 03 січня 2020 року електронні торги з продажу належного їй та ОСОБА_2 будинку.
За результатами торгів, оформленими актом державного виконавця                   від 14 січня 2020 року і протоколом № 458535 від 03 січня 2020 року, переможцем визнано ОСОБА_3 .
Посилалася на те, що будинок є спільною сумісною власністю її та               ОСОБА_2 , тому його відчуження на електронних торгах без її згоди є незаконним.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 03 січня 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 389379, а саме - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, площею 193,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 518 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 : визнати недійсним протокол                 № 458535 проведення електронних торгів від 03 січня 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 389379; визнати недійсним свідоцтво                № 126, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовою В. О. від 22 січня 2020 року про належність ОСОБА_3 на праві власності вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня                   2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду                   від 14 червня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що позивач у своєму позові не посилалась на порушення організатором торгів Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок) реалізації арештованого майна, а обґрунтувала свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Доказів того, що обставини, на які посилається позивач, вплинули на результати торгів, суду надано не було.
Суди послалися на відповідну практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року до Верховного Суду,                   ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги та не надали належної правової оцінки тому, що спірне майно було продано на електронних торгах у межах виконавчого провадження, боржником у якому був тільки ОСОБА_2 , а виконавче провадження щодо неї завершено. При цьому, майно належало останньому та їй на праві спільної сумісної власності, чим були порушені її права, так як державний виконавець не запитав її згоди й не повідомив її про торги.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу 
 
У серпні 2022 року ТОВ «Укрдебт Плюс» та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких вказують, що її доводи є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на правильність вирішення ними спору, тому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Бурлакову С. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
13 жовтня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2023 року у зв`язку з відрядженням судді Бурлакова С. Ю. до Вищої ради правосуддя, на підставі службових записок Секретаря Другої судової палати Червинської М. Є., справу призначено                  судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 20 травня 2015 року були видані виконавчі листи у справі № 336/3578/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно з якими стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на загальну суму                804 589,10 грн, з яких: тіло кредиту - 583 818,38 грн, заборгованість за відсотками - 220 770,73 грн (том 1, а. с. 58-59, 60-61).
 
Вказані виконавчі листи були пред`явлені стягувачем для примусового виконання до Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя.
 
10 липня 2019 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС                     м. Запоріжжя винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59521754 (а. с. 56-57) щодо примусового виконання виконавчого листа              № 336/3578/14-ц від 20 березня 2015 року, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь               АТ «Дельта Банк» заборгованості у сумі 804 589,10 грн.
 
30 квітня 2015 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ винесено постанову про оголошення заборони відчуження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (а. с. 62-63).
 
Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області 13 травня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51148101 (а. с. 65) у межах виконання виконавчого листа № 336/3578/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 804 589,10 грн.
 
Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 23 вересня 2008 року за ОСОБА_2 було зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л. О. за реєстровим номером 3720 (а. с. 66-69).
 
Згідно з цим реєстром, 29 липня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. внесено обтяження - заборона відчуження на нерухоме майно житловий будинок                                                на АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки № 3700, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО, де обтяжувачем був ПАТ «Дельта Банк».
 
22 листопада 2019 року до ЗФ ДП «Сетам» з Шевченківського ВДВС                                   м. Запоріжжя надійшла заявка про реалізацію арештованого майна                              від 12 листопада 2019 року разом з пакетом документів (а. с. 85-88).
 
Відповідно до протоколу № 458535 проведення електронних торгів                               від 03 січня 2020 року, переможцем торгів з реалізації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_3 (а. с. 18-19).
 
Згідно зі свідоцтвом від 22 січня 2020 року, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовую В. О., ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17).
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                  ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування відповідних норм у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 22 березня 2021 року у справі                                     № 756/6374/17, від 05 квітня 2021 року у справі № 741/496/18. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вона не посилалась на порушення організатором торгів норм Порядку реалізації арештованого майна, а обґрунтувала свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. 
 
Верховний Суд з такими висновками судів погодитися не може виходячи з наступного.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
 
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
 
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
 
Враховуючи те, що  ОСОБА_1  не є стороною виконавчого провадження, у межах якого було реалізоване спірне нерухоме майно, висновки апеляційного суду про те, що вона не оспорювала дій державного виконавця, є безпідставними, оскільки вона в силу процесуальних вимог закону позбавлена такого права. 
 
Основним нормативним актом, який регулює спірні правовідносини щодо визнання правочинів недійсними, є ЦК України, згідно зі статтею 215 якого підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою і шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. 
 
Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені як безпосередньо ЦК України, так і іншими численними актами цивільного законодавства України, до яких належать закони та підзаконні акти, в тому числі і Порядок реалізації арештованого майна. 
 
При цьому, висновки апеляційного суду звужують підстави визнання недійсним правочину, укладеного на електронних торгах, виключно до порушення процедури реалізації майна, що суперечить приписам статті 203, 215 ЦК України, оскільки при проведенні торгів можуть бути допущені порушення інших нормативних актів та прав осіб, які не є учасниками торгів. 
 
Для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
 
За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).
 
Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.
 
Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 Цивільного кодексу України).
 
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
 
З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.
 
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).
 
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.
 
Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).
 
Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17.
 
Позивач не є учасником прилюдних торгів, а тому зобов`язана довести, що оспорюваними прилюдними торгами порушуються її певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи. 
 
При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів.
 
Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
 
Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
 
Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
 
Проведення прилюдних торгів з порушенням закону є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15).
 
Проте, суди попередніх інстанцій не встановили чи дотримано приватним виконавцем вимоги статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, і не з`ясував його сімейний стан та не встановив, чи придбано це майно в період шлюбу.
 
Посилання апеляційного суду на те, що доводи  ОСОБА_1 про реалізацію на електронних торгах нерухомого майна, зареєстрованого                                                  за ОСОБА_2 , яке придбано ними спільно за час шлюбу, не впливають на правильність вирішення судами справи, оскільки було встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року у справі № 336/3578/14-ц, на виконання якого було реалізовано вказане майно, заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк» була стягнута солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є передчасними, оскільки, крім вказаного, було встановлено, що нерухоме майно було продано на електронних торгах у межах виконавчого провадження тільки щодо ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не була його учасником. 
Суди не встановили факту об`єднання виконавчих проваджень щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
 
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
 
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Так, за вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
 
При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
Таку згоду  ОСОБА_1 , на реалізацію спільного майна подружжя під час торгів, або під час укладення договору іпотеки судам слід встановити і зробити відповідний правовий висновок.
 
Вказані вище доводи судами не досліджувалися і обставини не встановлювалися, а вони є юридично значимими обставинами. Натомість, суди, по суті, вважали позов  ОСОБА_1 передчасним, оскільки вона не оспорювала дії державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження. 
 
Зазначене є помилковим, оскільки відповідно до частини другої                    статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
У позовній заяві позивачка посилається не на дії державного виконавця, вчинені до проведення торгів, а на те, що вона є співвласником майна, проданого на торгах без її згоди.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Оскільки справа Верховним Судом направляється на новий розгляд, без ухвалення нового рішення по суті спору, то питання судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня                    2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня                      2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець