Справа № 464/2196/22                        Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/3068/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №LVH9AK00095628 від 16.11.2007 у розмірі 4513,71 доларів США, що станом на 11.04.2022 становить 132026,02 грн. та судових витрат.
Обґрунтовує позов тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання кредиту уклав договір №LVH9AK00095628 від 16.11.2007. Згідно договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 39919,55 доларів США на термін 15.11.2012, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Оскільки відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, тому позивач звернувся до суду м.Львова про стягнення з відповідача заборгованості. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 05.04.2016 задоволено стягнути заборгованість, яке відповідачем не виконане. Вважає, що це не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05.04.2016 року не виконано боржником, тому за період з 06.04.2016 по 11.04.2022 відповідач має заборгованість у розмірі 4513,71 доларів США, що є 3 % річних від простроченої суми. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2022 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – залишено без задоволення.
Рішення суду в апеляційному порядку 28 листопада 2022 року оскаржив представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Зазначає, що розмір простроченої заборгованості за наданим кредитом становить 25016,08 дол. США і саме на цю суму позивачем здійснено нарахування 3% річних за період з 06.04.2016 по 11.04.2022. 
В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 квітня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 09 лютого 2023 року, є дата складення повного судового рішення – 20 лютого 2023 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» до задоволення не підлягає із наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з причин безпідставності позовних вимог.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Встановлено, що між сторонами укладено договір кредиту №LVH9AK00095628 від 16.11.2007, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 39919,55 доларів США на термін 15.11.2012.
З копії рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05.04.2016 вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань за даним договором 16 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір застави рухомого майна, автомобіля марки «Subaru Legacy», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 р.в.
З`ясовано, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 2 березня 2010 року та додатковим рішенням від 09 грудня 2010 року, залишеними ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2011 року без змін, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №LVH9AK00095628 від 16.11.2007 у розмірі 37 420, 81 доларів США, що станом на 2 березня 2010 року становить 298 992, 27 грн.
На виконання вказаного рішення суду постановою державного виконавця Сихівського ВДВС Львівського МУЮ Бутраком А.С. від 16.05.2011 відкрите виконавче провадження №26468940 з виконання виконавчого листа №2-1342/10, виданого 10.05.2011 Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 298 992, 27 грн.
Встановлено, що на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого рухомого майна №1412134 від 20.08.2012, відбулися торги по реалізації автомобіля марки «Subaru Legacy», д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_1 , кошти від реалізації в сумі 77 256,62 грн. перераховано стягувачу (позивачу по справі). Залишок основного боргу боржника перед стягувачем становить 22 173,53 грн.
З рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05.04.2016, на яке покликається позивач, вбачається, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №LVН9АК00095628 від 16.11.2007, яка складається з відсотків у розмірі 3 897, 18 доларів США, комісії у розмірі 31 893 грн. 33 коп., пені у розмірі 92 840 грн., штрафних санкцій у розмірі 95 437,90 грн., судових витрат у розмірі 584 грн. 64 коп.
Так, згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Також, згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
При цьому, згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Крім того, у пункті 91 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу, яким стягнуто суму основного боргу (суму заборгованості за тілом кредиту та/або простроченим тілом кредиту) зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. 

Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої сторони.
Отже, проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Вирішуючи правомірність нарахування позивачем 3% річних в порядку ст.625 ЦК України на суму заборгованості при кредитному договорі суд враховує, що такі повинні нараховуватись на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами.
У позовній заяві позивач проводить нарахування процентів в порядку ст.625 ЦК України і покликається на рішення Сихівського районного суду м,Львова від 05.04.2016, згідно якого з відповідача стягуються відсотки, комісія, пеня та штрафні санкції. Відтак, згаданим рішенням з відповідача тіло кредиту не стягувалось.
Судом встановлено, що при тілі кредиту 28 481,65 доларів США з відповідача стягнуто рішенням Галицького районного суду м.Львова 01.03.2010 не тільки тіло кредиту, але і відсотки, комісія, пеня, на загальну суму 37 420,18 доларів США (298992,27 грн.) На виконання цього рішення позивач отримав від реалізації автомобіля в погашення заборгованості 77 256,62 грн. і залишок заборгованості відповідача станом на серпень 2012 року становив 22 173,53 грн. (2775,16 доларів США при курсі 7,99 грн. за 1 долар США станом на 01.08.2012), а не 25 016,08 доларів США, які зазначені позивачем як наявна прострочена заборгованість.
З огляду на те, що позивач у даній справі здійснив нарахування процентів згідно ст.625 ЦК України, виходячи з рішення суду, яким тіло кредиту не стягувалось, тому наданий позивачем обрахунок судом першої інстанції правильно не було взято до уваги. 
Крім того, суд першої інстанції доречно звернув увагу, що звертаючись до суду з даним позовом позивачем не зазначено з яких даних та міркувань він виходив при визначенні суми заборгованості відповідача за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, що є незрозумілим з чого саме складається сума 4513,71 доларів США, не обґрунтовано на яку суму боргу та за який період нараховувались такі відсотки.
Враховуючи вищенаведене, скаржником не доведено в суді апеляційної інстанції наявності у нього права на нарахування 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України за умови повного погашення заборгованості за тілом кредиту та наявності заборгованості лише за відсотками, комісією, пенею і штрафних санкцій.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2022 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Р.П. Цяцяк