Постанова
Іменем України              
22 лютого 2023 року                        
м. Київ
справа № 521/2553/19
провадження № 61-16331св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
позивач - Одеська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,    
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси 
від 15 січня 2020 року у складі судді Лічмана Л. Г. та  постанову Одеського  апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у складі колегії суддів:             Князюка О. В., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
про визнання спадщини відумерлою, визнання договору дарування недійснім, витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.
Позов мотивовано тим, що співробітниками Малиновського відділу поліції 
в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, в ході якого встановлено таке.
У травні 2017 року помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири, загальною площею 30,3 кв. м, 
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Інформація про спадкоємців у спадковому реєстрі відсутня. 
Вказана квартира входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Одеси. 
14 червня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8. посвідчено договір дарування, згідно із яким                 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 зазначену квартиру, про що прийнято рішення про реєстрацію права власності за індексним номером 35677065             від 14 червня 2017 року, за яким право власності зареєстровано 
за ОСОБА_2 . 
Проте станом на 14 червня 2017 року ОСОБА_4 був померлим 
Вказаний договір дарування від 14 червня 2017 року є недійсним на підставі частини третьої статті 203, частин першої, третьої статті 215 ЦК України. 
03 серпня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8. прийнято рішення про реєстрацію змін, а саме змінено прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 ». Також посвідчено договір дарування від 03 серпня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував, 
а ОСОБА_3 прийняв у дар спірну квартиру, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 36456829 від 03 серпня 2017 року. Право власності зареєстровано за   ОСОБА_3 . 
23 серпня 2017 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру добросовісному набувачу ОСОБА_1 . Договір купівлі-продажу спірного майна від 23 серпня 2017 року посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., а також прийнято рішення про реєстрацію права власності нерухомого майна за індексним № 36771905 
за ОСОБА_1 . 
Оскільки територіальна громада м. Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на нерухоме майно, а спірне майно вибуло з її володіння поза 
її волею на підставі договору дарування, який є недійсним, таке майно підлягає витребуванню. 
Рішення суду про задоволення позову є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за Одеською міською радою,            а попередні реєстрації права власності на спірну квартиру підлягають скасуванню.
Посилаючись на зазначене, Одеська міська рада просила суд: 
- визнати спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з однокімнатної квартири, загальною площею 30,3 кв. м, житловою площею 17,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою; 
- визнати недійсним договір дарування вказаної квартири від 14 червня 
2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 
ОСОБА_8., зареєстрований в реєстрі за № 242;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради зазначену квартиру; 
- встановити порядок виконання судового рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
(з відкриттям розділу) індексний номер 35677065 від 14 червня 2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8.; рішення про державну реєстрацію змін до права власності, індексний номер 36450249 від 03 серпня 2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36456829 
від 03 серпня 2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8.; рішення про державну реєстрацію речових прав та обтяжень, індексний номер 36771905 
від 23 серпня 2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою в особі Одеської міської ради права власності на вказану квартиру.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2020 року позовну заяву Одеської міської ради задоволено частково.
Визнано спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з однокімнатної квартири, загальною площею 30,3 кв. м, житловою площею 17,3 кв. м, 
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою.
Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та обтяжень, індексний номер 36771905 від 23 серпня 2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., та є підставою зареєструвати за територіальною громадою в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з доданими до позовної заяви документамим, на момент нотаріального посвідчення договору дарування квартири від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що свідчить про відсутність у нього цивільної правоздатності на момент вчинення правочину і неможливість укладення ним договору.
Оскільки відсутні спадкоємці ОСОБА_4 за заповітом і за законом, заява про визнання спадщини відумерлою подана після спливу одного року з часу відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Вказана обставина є підставою для визнання за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру 
АДРЕСА_2 .
В іншій частині вимог суд першої інстанції виходив з того, що між Одеською міською радою та ОСОБА_1 відсутній цивільно-правовий спір з приводу визнання недійсним договору дарування від 14 червня 2017 року між 
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не є стороною цього договору, а отже, є неналежним відповідачем у справі за вимогами про визнання цього правочину недійсним. 
Крім того, визнання недійсним вказаного договору дарування не буде ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, особливо з урахуванням позовної вимоги про витребування з незаконного володіння спірної квартири.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги Одеської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири.
За висновками суду першої інстанції, віндикаційний позов і витребування спірної квартири у ОСОБА_1 як добросовісного набувача призведе 
до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного майна.
Суд також виходив з того, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36771905 від 23 серпня           2017 року, за яким право власності на вказану квартиру зареєстровано 
за ОСОБА_1 . Скасування цього рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень є достатнім способом захисту прав Одеської міської ради.
Скасування інших рішень: індексний № 35677065 від 14 червня 2017 року та індексний номер 36450249 від 03 серпня 2017 року, про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень не має правового значення та юридичних наслідків, оскільки ухвалене у цій справі судове рішення є підставою для реєстрації за позивачем права власності на спірну квартиру як на відумерлу спадщину.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою та встановлення порядку виконання судового рішення скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зазначених позовних вимог Одеської міської ради.
Рішення суду першої інстанції оскаржувалось ОСОБА_1 в апеляційному порядку в частині задоволення позовних вимог Одеської міської ради, 
а саме в частині визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою та встановлення порядку виконання судового рішення. У зв`язку з чим суд апеляційної в іншій частині позовних вимог судове рішення в апеляційному порядку не переглядав. 
Апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою з тих підстав, що договір дарування від 14 червня 2017 року є правомірним, вчинений дарувальником за життя, оскільки іншого не доведено, презумпція цього правочину 
у встановленому порядку не спростована. При цьому зауважив, що судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним в апеляційному порядку не переглядається.
Суд апеляційної інстанції констатував, що рішенням районного суду у цій справі у задоволенні позовної вимоги Одеської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що між Одеською міською радою та ОСОБА_1 відсутній цивільно-правовий спір з приводу визнання зазначеного договору дарування недійсним, оскільки ОСОБА_1 
не є стороною цього договору, а отже, і не є належним відповідачем у справі. 
За висновками апеляційного суду позовні вимоги Одеської міської ради 
в частині визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на момент смерті ОСОБА_4 квартира вже вибула з його володіння, тобто вибула за його життя. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2021 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку                     Одеська міська рада подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати  ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, а також 
її витребування з незаконного володіння добросовісного набувача та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги. Скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спадщини відумерлою і залишити у цій частині 
в силі рішення суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.  
17 січня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційне провадження 
у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15 (провадження 
№ 14-190цс20).
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року касаційне провадження 
у справі поновлено.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальна справа № 521/4788/19 
за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. Також у Приморському районному суді 
м. Одеси перебуває кримінальна справа № 521/3314/20 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 357, частиною другою статті 358 КК України. Потерпілою особою у обох справах визнано територіальну громаду м. Одеса.
Одеською міською радою рішення Малиновського районного суду м. Одеси, яким частково задоволено позов у цій справі, не оскаржувалось, оскільки, згідно із задоволеними судом першої інстанції позовними вимогами, досягнуто мету позову - набуття територіальною громадою м. Одеси права власності на майно, що є відумерлою спадщиною.
Вирішуючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що спірна квартира є відумерлою спадщиною. При цьому суд першої інстанції частково задовольняючи позов, резолютивною частиною судового рішення забезпечив поновлення порушених прав територіальної громади м. Одеси, проте суд апеляційної інстанції, виходячи з формальних підстав неоскарження рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним, відмовив у задоволенні вимог про відумерлість спадщини, чим позбавив міську раду відумерлої спадщини і фактично визнав правомірним відчуження спірної квартири особою, яка на момент такого відчуження вже була померлою.
Апеляційний суд не врахував, що єдиною метою пред`явленого у цій справі позову є набуття територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на спірну квартиру як на відумерлу спадщину.
З огляду на фактичні обставини справи та враховуючи висновки судів попередніх інстанцій, ефективний захист та поновлення порушених прав Одеської міської ради в судовому порядку у цій справі має відбутися саме внаслідок задоволення усіх заявлених у позові вимог, а саме: визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою; визнання недійсним договору дарування; витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради спірної квартири.
Суди попередніх інстанцій застосували статтю 388 ЦК України без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
Так, Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у цивільній справі          № 753/11965/19 дійшов висновку, що оскільки відповідно до статті 1218 
ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, 
а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а щодо нерухомого майна за його місцезнаходженням.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов Одеської міської ради в частині визнання відумерлою спадщини і встановлення порядку виконання рішення та відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування та витребування майна, фактично застосував наслідки віндикаційного позову і одночасно відмовив у задоволенні цього 
ж віндикаційного позову, що не узгоджується з практикою Верховного Суду 
у подібних правовідносинах.
Апеляційним судом також зроблено висновок про те, що спірна квартира 
є відумерлою спадщиною, але скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради без урахування чіткої позиції суду касаційної інстанції у такій категорії справ, чим позбавлено територіальну громаду м. Одеси можливості застосування будь-якого способу захисту порушених прав у спірних правовідносинах.
Так, з висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 квітня           2021 року у справі № 753/11965/19, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, вбачається, що належним способом захисту порушеного права територіальної громади м. Одеси є вимоги про визнання майна відумерлою спадщиною, визнання недійсним правочину з відчуження та витребування майна 
від останнього набувача відповідно.
У той же час Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі              № 521/8368/15, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири 
у добросовісних набувачів призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, і відмовив у задоволенні таких вимог, проте зазначив, 
що встановивши відсутність спадкоємців за заповітом і за законом та дотримання прокурором Малиновського району м. Одеси, який діє в інтересах Одеської міської ради, вимоги щодо подання заяви про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року з часу відкриття спадщини, суди обґрунтовано задовольнили позовні вимоги про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та визнання права власності на неї за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Отже, фактично Верховний Суд у вказаній постанові у подібних правовідносинах визнав прийнятною можливість визнання відумерлою спадщиною об`єкта нерухомого майна без необхідності його витребування від останнього набувача.
Для формування єдиної правозастосовчої практики у справі, 
яка переглядається, слід визначитись стосовно того, чи є визнання судом нерухомого майна, що перебуває у приватній власності особи (останнього набувача), відумерлою спадщиною достатньою правовою підставою для припинення права приватної власності цієї особи та виникнення права комунальної власності на таке майно (як вказано у рішенні суду першої інстанції та у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі         № 521/8368/15), чи у разі визнання майна відумерлою спадщиною належним та ефективним способом захисту порушених прав територіальної громади також буде і визнання недійсним першого правочину щодо відчуження та витребування такого майна від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно в подальшому було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, що закріплено 
у наведених позиціях Верховного Суду з цього питання.
Крім того, з огляду на положення частини четвертої статті 367 ЦПК України, 
а також зроблені судом апеляційної інстанції висновки про те, що спірна квартира є відумерлою спадщиною та Одеська міська рада має право на неї, апеляційний суд мав вийти за межі вимог апеляційної скарги та вирішити по суті заявлені позовні вимоги згідно з приписами закону, визнати спадщину відумерлою, а також задовольнити вимоги про визнання недійсним договору дарування та витребувати квартиру на користь територіальної громади                   м. Одеси, чого в порушення вимог частини четвертої статті 367 ЦПК України апеляційний суд не зробив.
З викладеного вбачається прояв надмірного формалізму під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, що є обмеженням права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одеський апеляційний суд своєю постановою фактично легалізував факт відчуження квартири особою ( ОСОБА_4 ), яка на момент такого відчуження вже була померлою, що є неприпустимим. Оскаржувана постанова фактично нівелює існуючі кримінальні справи № 521/44788/19 та                              № 521/3314/20 стосовно осіб, злочинні дії яких призвели до заволодіння квартирою та подальшого її відчуження з метою недопущення набуття цією спадщиною статусу відумерлої.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати  Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі 
№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), у постановах Верховного Суду 
від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження 
№ 61-17779св18), від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-20219св19), від 14 квітня 2021 року у справі 
№ 753/11965/19 (провадження № 61-1157св21).
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У поданому відзиві ОСОБА_1 заперечує проти доводів касаційної скарги Одеської міської ради та просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
Відзиви на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали. 
Фактичні обставини, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 1997 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням органу приватизації від 30 грудня 1997 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Право власності ОСОБА_4 зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 13 березня 1998 року.
14 червня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8. посвідчено договір дарування, згідно з яким               ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . Прийнято рішення про реєстрацію права власності від 14 червня 2017 року, індексний номер 35677065, за яким право власності зареєстровано за ОСОБА_2 
03 серпня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8. прийнято рішення про реєстрацію змін, індексний номер 36450249, за яким змінено прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 » (т. 1 а.с. 211).
03 серпня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8. посвідчено договір дарування від 03 серпня 2017 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв 
у дар спірну квартиру. Прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 36456829 від 03 серпня 2017 року, за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (т. 1                    а.с. 217, 219-221)
23 серпня 2017 року ОСОБА_3 продав зазначену квартиру ОСОБА_1 , 
що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 серпня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В. Нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 36771905 від 23 серпня 2017 року, за яким право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 . Продаж квартири здійснено за 149 883,00 грн.
Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00022755247 від 03 травня 
2019 року, реєстрація смерті ОСОБА_4 здійснена реєстратором Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 21 червня 2017 року,          № запису 6609. Дата смерті значиться 01 травня 2017 року. Відомості про документ, що підтверджує факт смерті, - остаточне лікарське свідоцтво про смерть від 21 червня 2017 року № 2050, видане Відділом судово-медичної експертизи трупів Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації. Вказано, що число смерті померлої особи документами не підтверджено. На підставі зазначеного видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 , дата видачі - 21 червня 2017 року (т. 1 а.с. 134).
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 21 червня 2017 року 
№ 2050 причиною смерті ОСОБА_4 є гостра серцева недостатність, атеросклеротична хвороба серця (т. 1 а.с. 150).
Згідно з листом щодо надання інформації від 23 серпня 2018 року ГТУЮ 
в Одеській області повідомлено, що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області 21 червня 2017 року на підставі остаточного лікарського свідоцтва про смерть від 21 червня          2017 року № 2050, виданого відділом судово-медичної експертизи трупів             Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», зареєстровано актовий запис про смерть № 6609 стосовно ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата смерті – травень 2017 року . При державній реєстрації смерті паспорт померлої особи не здано, відомості про померлу особу в актовому записі про смерть зазначені виключно на підставі медичного документа. Свідоцтво про реєстрацію смерті серії НОМЕР_1 від 21 червня 2017 року було видано в день державної реєстрації смерті. (т. 1 а.с. 16).
У висновку експерта від 30 листопада 2018 року № 1732-8050/17, виконаного на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси Іщенка О. В., зазначено, що можна припустити, що смерть ОСОБА_4 настала приблизно у травні 2017 року (т. 1, а.с. 145-148)
Відповідно до довідки від 12 червня 2017 року № 1277, за підписом начальника дільниці № 2 КП «ЖКС «Черьомушки» Михайлюк С. П., спадкодавець ОСОБА_4 був зареєстрованій у спірній квартирі одноособово, інші особи у зазначеній квартирі не зареєстровані (т. 1, а.с. 127).
Слідчим відділом Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП направлено листи               від 08 січня 2019 року та від 24 січня 2019 року, адресовані юридичному департаменту Одеської міської ради (відділ відумерлої спадщини), у яких повідомлено про необхідність вжиття заходів щодо можливого визнання майна відумерлим. Зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, 
що станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а 14 червня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                  ОСОБА_8. посвідчено від його імені договір дарування (т. 1, а.с. 12-15)
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 та заборонено розпоряджатись вказаним майном (т. 1,             а.с. 186).
Відповідно до листа начальника Малиновського ВП ГУНП в Одеській області повідомлено про невручення обвинувального акта підозрюваним                 ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , оскільки встановлений строк щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження не сплинув.
Постановою слідчого відділу Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 25 лютого 2019 року залучено до кримінального провадження                № 12018160470003156 від 10 вересня 2018 року відомості про залучення представника потерпілого - Одеської міської ради, вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого (т. 1 а.с. 139-141)
Згідно з відповіддю Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі          від 05 липня 2019 року після смерті ОСОБА_4 , померлого у травні 2017 року, спадкова справа не заводилась.
Відповідно до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 10 січня 2019 року в ході досудового розслідування встановлено, що у період часу з травня до серпня 2017 року, умисно, 
з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8. вступили у попередню змову, спрямовану на вчинення умисного злочину з корисливих мотивів, який був спрямований на заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_2 , яка на праві власності належала покійному ОСОБА_4 
ОСОБА_6 , використовуючи отриману інформацію щодо похилого віку ОСОБА_4 , наявності у нього квартири, відсутності спадкоємців, виконуючи роль організатора, а також діючи як виконавець, за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_7 та приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8., які виконували роль співвиконавців, здійснив чіткий розподіл ролей між групою осіб для незаконного заволодіння шляхом обману вказаною квартирою, яка на праві приватної власності належала ОСОБА_4 , та в подальшому реалізації вказаної квартири добросовісному набувачу з метою заволодіння грошовими коштами в особливо великому розмірі. Після смерті ОСОБА_4 належне йому нерухоме майно повинно було перейти у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки він не мав спадкоємців. Дочекавшись смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_7 незаконно заволоділа його паспортом та іншими правовстановлюючими документами на зазначену квартиру. ОСОБА_6 з метою надання нотаріальним діям ознак законності, не повідомивши про свої злочинні дії та ввівши в оману своїх знайомих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , попросив останніх виступити 
обдарованою строною при укладенні відповідних договорів. ОСОБА_6 
та ОСОБА_7 передали нотаріусу ОСОБА_8 правовстановлюючі документи. 14 червня 2017 року ОСОБА_8 склала та посвідчила договір дарування квартири ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 . В подальшому ОСОБА_8 склала та посвідчила договір дарування ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 . Далі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з метою реалізації спірної квартири, знайшли покупця ОСОБА_1 , якій була ця квартира продана за 22 800,00 дол. США, що за курсом Національного банку України в еквіваленті становило 580 260,00 грн.
Таким чином, вказані особи підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 357 КК України.
Після смерті ОСОБА_4 відсутні спадкоємці за заповітом і за законом.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції переглядалось в апеляційному порядку 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 лише в частині задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою та встановлення порядку виконання судового рішення, в іншій частині позовних вимог, зокрема про визнання договору дарування недійсним та витребування майна у добросовісного набувача, судове рішення в апеляційному порядку не переглядалось. 
За таких обставин Верховний Суд переглядає справу у касаційному порядку лише у тих межах позовних вимог, які були предметом перевірки апеляційного суду. 
Касаційна скарга Одеської міської ради підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Предметом спору у справі є вимоги Одеської міської ради про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 . Позов мотивовано тим, що спірна квартира була відчужена за договором дарування від 14 червня 2017 року від імені спадкодавця, який на момент посвідчення договору був померлим.
Поданий Одеською міською радою позов спрямований на захист інтересу територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв`язку 
з відсутністю спадкоємців померлої особи може бути визнане відумерлою спадщиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 
ЦПК України.
При цьому позов містить декілька позовних вимог, зокрема про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним першого правочину з відчуження спірного майна, витребування майна від добросовісного набувача та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію прав на зазначене майно.
Щодо визнання спадщини відумерлою   
Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення 
їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови 
від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 
ЦК України). Тому у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.
Частинами першою-третьоюстатті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. 
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. 
Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, 
а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади 
з моменту реєстрації цього права за громадою.
До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою. 
При цьому, за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України, справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. 
За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою 
у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. 
Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду 
у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження 
№ 14-190цс20) дійшла таких висновків.
Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини 
будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».
Отже, захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. 
Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. 
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а отже, з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
З урахуванням наведеного правового регулювання та за встановлених у цій справі фактичних обставин, зокрема щодо відчуження за договором купівлі-продажу на користь добросовісного набувача спадкового майна, про відумерлість якого поставлено питання, територіальна громада має право лише на відшкодування вартості цього майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають. 
З огляду на зазначене оскаржувані у цій справі судові рішення у цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову 
у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою з мотивів, зазначених у цій постанові. 
Касаційна скарга Одеської міської ради містить доводи щодо визнання договору дарування недійсним та щодо витребування спірного майна від добросовісного набувача. Ці доводи позивач обґрунтовує необхідністью формування єдиної правозастосовчої практики у справі, зокрема, 
чи є визнання судом нерухомого майна, що перебуває у приватній власності особи (останнього набувача), відумерлою спадщиною достатньою правовою підставою для припинення права приватної власності цієї особи 
та виникнення права комунальної власності на таке майно, чи у разі визнання майна відумерлою спадщиною належним та ефективним способом захисту порушених прав територіальної громади також буде і визнання недійсним першого правочину щодо відчуження та витребування такого майна від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно 
в подальшому було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Рішення суду першої інстанції не переглядалось в апеляційному порядку 
в частині позовних вимог про визнання договору дарування недійсним та витребування майна від добросовісного набувача, проте, надаючи оцінку цим доводам касаційної скарги, Верховний Суд звертається до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 
2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20).
Так, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який 
не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, 
яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15 
та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).
Виходячи з аналізу норм матеріального права, який наведений у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, можна дійти висновку, що за умов, коли спадщина не набула статусу відумерлої, зокрема за наслідком набрання судовим рішенням законної сили про визнання її такою і це право не зареєстровано за територіальною громадою, орган місцевого самоврядування не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з її володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, 
що вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16). Пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права і в інших постановах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14 (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц відступила від висновку, сформульованого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року 
у справі № 925/1265/16, де раніше зазначала про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належний спосіб захисту права або інтересу.
Щодо доводів касаційної скарги Одеської міської ради про те, що висновки апеляційного суду про неспростування презумпції правомірності договору дарування фактично легалізували факт відчуження квартири особою
 ( ОСОБА_4 ), яка на момент такого відчуження вже була померлою, Верховний Суд виходить з такого. 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку у частині, яка оскаржувалась відповідачем, суд апеляційної інстанції фактично відмовив у задоволенні позовних вимог органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою з тих підстав, що договір дарування від 14 червня 2017 року 
є правомірним, вчинений дарувальником за життя, оскільки іншого не доведено. При цьому зауважив, що судове рішення в частині відмови 
у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним 
в апеляційному порядку не переглядається. 
Проте такі висновки не мають правового значення, оскільки Верховний Суд, 
за результатами касаційного перегляду, скасував прийняту апеляційним судом постанову та відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання спадщини відумерлою з інших підстав. 
Разом з тим, надаючи оцінку наведеним доводам касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Встановлення дати смерті ОСОБА_4 , відкриття спадщини є ключовим для вирішення спору щодо реалізації права територіальної громади на відумерлу спадщину, а також похідних вимог, спрямованих на захист цього законного інтересу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
Правочини вчинені від імені померлої особи є такими, що порушують публічний порядок, оскільки умисно укладені з метою незаконного заволодіння чужим майном - квартирою, право на яку, як відумерлу спадщину, має відповідна територіальна громада. 
Померла особа, в силу положень статей 25, 30 ЦК України, не має цивільної правоздатності та дієздатності, не може набути цивільні права і нести цивільні обов`язки, зокрема відчужити нерухоме майно за договором дарування, 
а тому інші особи за таким договором не набувають права власності на таке майно та не мають права його відчужувати.
Суд апеляційної інстанції обмежився посиланням на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 14 червня 2017 року між ОСОБА_4 та            ОСОБА_2 , проте не дав оцінки мотивам, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні цих вимог, та не врахував, що суд у судовому рішенні встановив незаконність набуття права власності ОСОБА_2 
на спірну квартиру, відсутність у нього права дарувати спірну квартиру 
ОСОБА_3 , як і відсутність у останнього права продажу цієї квартири 
ОСОБА_1 .
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції та апеляційний суд, установивши обставини щодо смерті ОСОБА_4 і відсутності його спадкоємців, помилково застосували норми матеріального права до правовідносин щодо визнання спадщини відумерлою за умов відчуження цього майна на користь добросовісного набувача. 
Позовні вимоги Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою, заявлені у цій справі, не підлягають задоволенню саме з тих підстав, 
що за умов відчуження за договором купівлі-продажу на користь добросовісного набувача спадкового майна, територіальна громада має право лише на відшкодування вартості цього майна за ринковими цінами, 
а не на визнання цієї спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді. 
Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, який на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.
У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання спадщини відумерлої, відповідно до статті 412 ЦПК України, слід скасувати та відмовити у задоволенні цих вимог з мотивів, зазначених у цій постанові.
Висновки щодо розподілу судових витрат                                    
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416               ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки оскаржувані у цій справі судові рішення скасовані з ухваленням нового рішення про відмову у позові про визнання спадщини відумерлою, проте з інших підстав ніж виходили суди, тобто фактично не відбулось задоволення жодної із вимог заявника, колегія суддів не вбачає підстав для розподілу судових витрат, в тому числі, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір, інші судові витрати, у разі відмови у позові, покладаються на позивача.
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.   
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2020 року та постанову Одеського  апеляційного суду від 12 серпня 2021 року в частині позовних вимог Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою скасувати.
У задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                         її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
                                                                                                            Б. І. Гулько
                                                                                                            Г. В. Коломієць 
                                                                                                            Р. А. Лідовець