Справа № 127/1786/20
Провадження № 22-ц/801/596/2023
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року	Справа № 127/1786/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О., 
за участі секретаря судового засідання Різник Д.С., Коваля С.В. та його представника – адвоката Лавренчука А.С., представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Гурби М.В., розглянувши апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  – адвоката Гурби Михайла Васильовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку,

в с т а н о в и в:

В січні 2020 року  ОСОБА_3  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про визнання недійсним договору купівлі-продажу  частки житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4 , яка постійно проживала та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 1963 року №1708, посвідченого нотаріусом Другої Вінницької міської державної нотаріальної контори. За життя нею заповіт не складався. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв її син ОСОБА_5 , не відмовлявся від неї, оскільки був зареєстрований та проживав на час смерті за однією адресою із матір`ю, однак, спадкові права за життя належним чином не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Згідно витягу від 18 грудня 2009 року №22475845 про реєстрацію у Спадковому реєстрі, Другою вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №446/09 після його смерті. 
У 2013 році він надав доручення своєму брату – відповідачу ОСОБА_1 для оформлення частки спадкового майна після смерті батька, а також надалі відчужити належну йому частку у спадщині та передати кошти за відчуження (продаж) частки. 09 листопада 2012 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину №2-3057 ОСОБА_1 на частку житлового будинку, господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , а 18 квітня 2013 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину №2-535 ОСОБА_3 на частку житлового будинку, господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Між спадкоємцями договір про виділ частки в натурі у житловому будинку чи договір про встановлення порядку користування житловим будинком не укладався, у судовому порядку такі спори не розглядалися.
Разом з тим, 20 січня 2020 року йому повідомили про оголошення на вебсайті «DOM.RIA» про продаж частини його будинку, хоча такого оголошення він не розміщував. За результатами пошуку ним було віднайдено таке оголошення. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 січня 2020 року №197065289 та інформаційної довідки (деталізованої) від 23 січня 2020 року №197372149 стало відомо, що частка житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих у АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2224 від 05 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д., відповідно на підставі цього договору було припинене право власності позивача на частку спірного майна. Іншим власником частки спірного майна залишився ОСОБА_1 . Про наявність укладеного договору купівлі-продажу на користь дружини брата він не знав, відповідач його не повідомляв та грошей не передавав. 
Вважаючи договір купівлі-продажу №2224 від 05 вересня 2013 року недійсним, таким, що суперечить чинному законодавству, він зазначає, що укладенню договору купівлі-продажу передувало укладення 26 червня 2013 року відповідачами шлюбного договору, за яким вони, зокрема, домовилися про непоширення положень ст. 60 СК України на частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_2 . Про наявність цього договору позивачу стало відомо лише у березні 2020 року. Вважає вказаний шлюбний договір інструментом для заволодіння належною йому часткою майна, право на розпорядження яким на момент укладення шлюбного договору уже було у однієї із сторін договору – ОСОБА_1 на підставі наданої йому позивачем довіреності від 11 квітня 2013 року, та отримання у спільне користування відповідачами усього домоволодіння. Вважає шлюбний договір фіктивним та направленим не на врегулювання майнових відносин подружжя, а на заволодіння майном довірителя шляхом створення умов для укладення 05 вересня 2013 року правочину (купівлі-продажу) від імені довірителя в інтересах представника ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 , оскільки умовами цього шлюбного контракту передбачене право користуватися майном іншої сторони у відповідності для призначення майна. 
Вважає, що підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним є укладення представником особи правочину в своїх інтересах та в інтересах свої сім`ї. При цьому, зазначає про неотримання коштів за таким договором купівлі-продажу, що вказує на те, що цей правочин не був реальним і фактично відбулося дарування ОСОБА_1 своїй дружині ОСОБА_2 майна свого довірителя – позивача, тобто правочин був безвідплатним, що свідчить про його фіктивність. Також вказує, що шлюбний договір суперечить актам законодавства, оскільки ним регулюється порядок укладення договору купівлі-продажу всупереч положень ч. 3 ст. 65 СК України, укладений у відсутність необхідної згоди ОСОБА_1 на придбання майна ОСОБА_2 .
Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України вищевикладене прямо вказує на недійсність договору купівлі продажу №2224 від 05 вересня 2013 року внаслідок недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, адже він укладений всупереч вимогам, встановленим ч. 3 ст. 65 СК України.
Також вказує на укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , як представником за довіреністю, всупереч його волі, у власних інтересах та внаслідок зловмисної домовленості із ОСОБА_2 , що також є підставою для визнання правочину недійсним (а.с. 181-190, т.2).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 05 вересня 2013 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Юрієм Дмитровичем, зареєстрований в реєстрі за №2224.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 630,60 грн судового збору з кожного.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  – адвокат Гурба М.В. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Лавренчук А.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16 серпня 2006 року. За життя ОСОБА_4 був складений заповіт від 02 жовтня 1979 року за яким усе своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, на що за законом матиме право, заповіла сину ОСОБА_5 . 
ОСОБА_4 була власником житлового будинку з прибудовами, господарським будівлями та спорудами АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом другої Вінницької міської державної нотаріальної контори 28 травня 1964 року за реєстром №1708, право власності зареєстроване КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в реєстрі прав власності на нерухоме майно 23 серпня 2012 року за реєстраційним номером 37455514, номер запису 7490 в книзі №22.
Згідно матеріалів спадкової справи №384/2006 до майна померлої ОСОБА_4 спадщину після смерті матері прийняв ОСОБА_5 , звернувшись 03 жовтня 2006 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак не оформив своїх спадкових прав.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11 грудня 2009 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є рідними братами, батьком яких є померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 та мати ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 15 серпня 1985 року та серії НОМЕР_4 від 19 липня 2012 року.
За матеріалами спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_5 №446/2009 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 своєчасно подали заяви про прийняття спадщини, яке залишилося після смерті батька та спадкове майно, яке померлий прийняв після смерті своєї матері ОСОБА_4 
09 листопада 2012 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на частку цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , що належав матері померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . 
За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 січня 2020 року №197065289 та 23 січня 2020 року №197372149 право власності на частку зазначеного житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за ОСОБА_1 16 серпня 2013 року, номер запису про право власності 2139584, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:5046559 від 16 серпня 2013, ОСОБА_7 , реєстраційна служба Вінницького міського управління юстиції .
11 квітня 2013 року позивачем ОСОБА_3 видана довіреність, якою ОСОБА_1 був уповноважений бути його представником з усіма належними повноваженнями з питань, пов`язаних, зокрема, з: оформленням його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька ОСОБА_5 , а саме на частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 , приватизацією на його ім`я земельної ділянки (в цілому або у часткову власність), призначеної для обслуговування вказаного житлового будинку, та оформленням у встановленому чинним законодавством порядку його права власності на цю ділянку, продажем успадкованого ним майна та приватизованої земельної ділянки (її частки). 
18 квітня 2013 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на частку цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , що належав матері померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . Запис про право власності №709505 внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18 квітня 2013 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 1765122 від 18 квітня 2013 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н.С.
Відомостей про приватизацію земельних ділянок, на яких розміщений цей будинок, матеріали справи не містять. Інформація щодо земельних ділянок за цією адресою внесена до Державного земельного кадастру.
29 вересня 2006 року ОСОБА_1 уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 , актовий запис №892, який розірваний рішенням Староміського суду м. Вінниці від 27 квітня 2011 року, що набрало законної сили 11 травня 2011 року. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 грудня 2011 року повторно зареєстрували шлюб, актовий запис №3751. 
26 червня 2013 року подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. за реєстровим №1431. Пунктом 1.2 цього шлюбного договору сторони визначають правовий режим майна, що буде набуте в період зареєстрованого шлюбу між ними, та домовилися про непоширення положень ст. 60 СК України на наступне майно: частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яка буде придбана ОСОБА_2 та стане її особистою приватною власністю. Згідно п. 1.2 шлюбного договору грошові кошти, які витрачатимуться на придбання зазначеної частки будинку, вважаються особистою приватною власністю ОСОБА_2 , і згода ОСОБА_1 на придбання частки житлового будинку не потрібна. Зазначене майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі якщо зазначена частка житлового будинку після її придбання за час шлюбу істотно збільшиться у своїй вартості, і при розпорядженні (продаж, міна, дарування, здача в найм (оренду) тощо) вказаним нерухомим майном згода ОСОБА_1 не вимагається. Відповідно до п. 2.3 кожна із сторін має право користуватися майном іншої сторони у відповідності з призначенням майна ( а.с.164, т.1)
У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про визнання шлюбного договору недійсним. Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, яка набрала законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
05 вересня 2013 року ОСОБА_1 , діючи за довіреністю від імені ОСОБА_3 , уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю. Д. за реєстровим номером 2224. Інформація про реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_2 внесена до відповідного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 вересня 2013 року, номер запису про право власності: 2377147, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 5603597 від 05 вересня 2013 року приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Посвятенка Ю.Д.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , діючи зловмисно, усвідомлюючи, що він вчиняє правочин всупереч волі довірителя у своїх власних інтересах, оскільки відчужуючи належну йому частину спірного будинку на користь своєї дружини він позбавляє довірителя єдиного для нього житла та права на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований будинок.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї (постанова Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18).
За своєю правовою природою довіреністю є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.
Судом встановлено, що 11 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу посвідчено довіреність за реєстровим № 794, згідно з якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 на оформлення його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька ОСОБА_5 , а саме на частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 , приватизацією на його ім`я земельної ділянки (в цілому або у часткову власність), призначеної для обслуговування вказаного житлового будинку, та оформлення у встановленому чинним законодавством порядку його права власності на цю ділянку, продажу успадкованого ним майна та приватизованої земельної ділянки (її частки).
Довіреність від 11 квітня 2013 року, яка видана з дотриманням положень статті 245 ЦК України, не була припинена та/або скасована довірителем на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року, а отже, з урахуванням її змісту, наділяла повіреного ОСОБА_1 відповідними повноваженнями. 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Отже для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах: від 22 квітня 2019 року у справ № 623/2518/17, провадження № 61-22897св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, провадження № 61-11158св19, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, провадження № 61-16084св18, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, провадження № 61-12793св19, від 19 квітня 2021 року у справі № 748/41/20, провадження № 61-18420св20, від 07 грудня 2021 року у справі № 627/79/20, провадження № 61-10427св21.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Як встановлено судом та вбачається зі змісту самої довіреності від 11 квітня 2013 року, ОСОБА_3 попередньо ознайомлений нотаріусом з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно свого вільного волевиявлення, котре відповідало його внутрішній волі як учасника правочину, уповноважив ОСОБА_1  продати успадковане ним нерухоме майно та приватизовану земельну ділянку (її частку) будь-якій особі на власний вибір, укласти та підписати від його імені відповідні договори купівлі—продажу, визначаючи ціну, строки та інші умови на свій розсуд, одержати належні йому за результатами укладених правочинів грошові кошти ( т. 1 а.с. 87).
Видаючи довіреність, ОСОБА_3 , як повнолітня та дієздатна особа, повинен був розуміти правові наслідки своїх дій та те, що він наділив ОСОБА_1 , в тому числі, правом продажу належного йому майна на умовах, визначених повіреним.
Таким чином, позивач надав повноваження ОСОБА_1 визначати як ціну так і покупця спірної частки житлового будинку.
З огляду на вказані обставини, посилання позивача на те, що покупцем стала ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 , не дають підстав для визнання вказаного правочину недійсним.
Крім іншого, висновок суду про те, що відповідач діяв у власних інтересах, при цьому не зазначаючи у чому виразився такий інтерес, не заслуговують на увагу, оскільки укладення договору купівлі-продажу житла з дружиною ОСОБА_2 сам по собі не підтверджує, що ОСОБА_1 діяв всупереч волі довірителя. Висновок щодо позбавлення позивача права на приватизацію земельної ділянки також не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки зазначені обставини не були підставою звернення до суду та предметом розгляду судом першої інстанції. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, в той час як такі вимоги ОСОБА_1 в поданій ним позовній заяві та в подальшому, в ході судового розгляду справи – не заявлялись.
Окрім того, з дати видачі вищевказаної довіреності до часу звернення до суду з даним позовом,  ОСОБА_3 не оспорював її умови та не скасовував видану довіреність, не звертався до правоохоронних органів про вчинення відносно нього кримінального правопорушення. В липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, отриманих при реалізації спірної частки житлового будинку.
Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.
Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга представника  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  – адвоката Гурби Михайла Васильовича підлягає задоволенню, судові витрати, понесені ними за подання апеляційної скарги, підлягають стягненню з позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  – адвоката Гурби Михайла Васильовича задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір за подання ними апеляційної скарги в розмірі по 631,00 грн кожному.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:                         В.П. Рибчинський
Судді:                                         Л.О. Голота
                                                                       Т.О. Денишенко