ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року	Львів	Справа № 460/20954/22 пров. № А/857/12884/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення   Рівненського окружного адміністративного суду   від 12 серпня 2022 року   у справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області     про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Нор У.М., 
час ухвалення рішення –не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

11 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому  просила: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати з 15 січня 2022 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.   39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік); зобов`язати  здійснити нарахування і виплату з 15 січня 2022 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.   39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи і проживає в населеному   пункті віднесеного до зони гарантованого добровільного відселення. Вказує, що з 01 січня 2015 року, у зв`язку з внесенням змін до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон № 796-ХІІ), припинено виплату підвищення до пенсії, передбаченого нормами цієї статті. 17 липня 2018 року рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 вказані зміни було визнано неконституційними. Стверджує, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення відновлено її право на отримання підвищення до пенсії як непрацюючого пенсіонера, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вважає, що відповідач, не нараховуючи та не виплачуючи їй таке підвищення до пенсії, допустив протиправну бездіяльність, а тому просить зобов`язати відповідача здійснити таке нарахування та виплату в судовому порядку. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду   від 12 серпня 2022 року    адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 15 січня 2022 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII у розмірі двох мінімальних заробітних плат, починаючи з 15 січня 2022 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ, позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як встановлено ст. 39 Закону № 796-ХІІ. Таким чином, відповідач, не нараховуючи та не виплачуючи позивачу таке підвищення з 15 січня 2022 року, допустив протиправну бездіяльність. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивач не звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про перерахунок пенсії, тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги. Вказує, що відповідно до службової записки № 920/06-16 від 16 серпня 2022 року позивач з 06 грудня 2012 року по даний час займається підприємницькою діяльністю (має статус фізичної особи-підприємця) та отримує дохід, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в с. Карпилівка Сарненського району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, належить до зони гарантованого добровільного відселення, є непрацюючим пенсіонером та має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.
Позивач перебуває на обліку у Головному управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (          а.с.7).
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року, визнано неконституційними зміни, відповідно до яких з 01 січня 2015 року виключено статтю 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Проте, колегія суддів  не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, умов проживання і трудової діяльності, соціального захисту потерпілого населення передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон № 796-ХІІ).
Стаття 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена так:
« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».
28 грудня 2014 року у прийнято   Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України»   (далі – Закон № 76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до   Закону № 796-ХІІ   шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято   Закон № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким включив до   Закону № 796-ХІІ   статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження.
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 (далі – Рішення № 6-р/2018) визнано такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4   розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4   розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього   Рішення.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 6-р/2018 вказав, що обмеження чи скасування   Законом № 76-VIII   пільг, компенсацій і гарантій, установлених   Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених   статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи   статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,   Закон №76-VIII   у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених   Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої   статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
При цьому в Рішенні № 6-р/2018 встановлено порядок його виконання щодо застосування статей   53   і   60 Закону №796-ХІІ   у редакціях, чинних до внесення змін   Законом №76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування   статті 39 Закону №796-ХІІ   вказане рішення не містить.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13 травня 1997 року №1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Так, як встановлено вище, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція   статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції   Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням   статті 39 Законом № 987-VIII.
Стаття 39 у редакції   Закону № 987-VIII, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
Колегія суддів зазначає, що відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта –   статті 39 Закону № 796-ХІІ   до внесення змін   Законом № 76-VIII   спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року статті 39   Закону № 796-ХІІ   у редакції   Закону № 987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті   3,   8 Конституції України   та   стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії   Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.
Тому   стаття 39 вказаного Закону №796-ХІІ   із 17 серпня 2018 року має такий зміст:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення.
Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
-у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
-у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
-у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».
В іншій частині   стаття 39 Закону № 796-ХІІ   діє у редакції   Закону № 987-VIII.
Отже, з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 6-р/2018 відновлено право непрацюючих пенсіонерів на отримання доплати до пенсії як непрацюючим пенсіонам, які проживають на території радіоактивного забруднення – у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі   статті 39 Закону № 796-ХІІ.
Вищевказане узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у зразковій справі в постанові від 18 березня 2020 року № 240/4937/18 (пров. № 11-150заі19). 
Щодо доводів скаржника про те, що позивач не звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про перерахунок пенсії, суд апеляційної інстанції наголошує, що відновлення виплати щомісячного отримання підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат входить до обов`язку органів Пенсійного фонду на підставі   рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 і не потребує додаткового подання заяви чи будь-яких документів від пенсіонера, який має право на таку доплату, оскільки нормами чинного законодавства вказане не передбачено.
Стосовно доводів скаржника про наявність у позивача статусу фізичної-особи підприємця, що не надає їй можливості отримувати підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-XII, колегія суддів, зазначає наступне.
В апеляційній скарзі Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненськвй області зазначено, що відповідно до службової записки № 920/06-16 від 16 серпня 2022 року позивач з 06 грудня 2012 року по даний час займається підприємницькою діяльністю (має статус фізичної особи-підприємця) та отримує дохід, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.25, зворот).
Також відповідачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про долучення доказів, зокрема, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.У вказаному витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначено, що 23 серпня 2022 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  за її рішенням (а.с.44-46).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 06 грудня 2012 року внесено запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця; 23 серпня 2022 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  за її рішенням.
Таким чином, з 06 грудня 2012 року по 23 серпня 2022 року позивач здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець.
Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької й інших видів діяльності, не заборонених законом.
Державна реєстрація фізичних осіб-підприємців – це засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до ЄДРПОУ.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон №755-ІV) державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Частиною дев`ятою статті 4 Закону №755-ІV визначено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця із дати внесення до ЄДРПОУ запису про реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
З огляду на вказане, фізична особа-підприємець вважається працюючою до дати внесення до державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.
Отже, на думку колегії суддів, буквальне тлумачення норми статті 39 Закону № 796-XII в частині поняття непрацюючий пенсіонер вказує на те, що у цьому випадку законодавець мав на увазі пенсіонера, який не перебуває у трудових правовідносинах з відповідними роботодавцями; не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що станом на момент звернення до суду та розгляду справи у суді першої інстанції позивач здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, що не надає їй право отримувати підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-XII.
Відповідно до частини 1  статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Як слідує з матеріалів справи, позивач звернулась із позовом до суду 11 липня 2022 року, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати з 15 січня 2022 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, а також нарахувати та виплатити підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат з 15 січня 2022 року (а.с.3).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про порушення свого права, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином порушені його права та законні інтереси, а суд  має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що право позивача щодо нарахування та виплати спірного підвищення до пенсії за період з 15 січня 2022 року по 23 серпня 2022 року відповідачем порушено не було, тому у задоволенні позовних вимог за цей період слід відмовити.
Відповідачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії листа-відповіді від 13 жовтня 2022 року Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на звернення ОСОБА_1  щодо виконання судового рішення в цій справі. У вказаному листі зазначено, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2022 року у справі № 460/20954/22 проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 23 серпня 2022 року по 31 жовтня 2022 року та нараховано доплату в сумі 11364,58 грн.  Повідомлено, що по 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Вказано, що з 01 листопада 2022 року пенсія їй виплачуватиметься у розмірі, визначеному з урахуванням судового рішення, а  саме: 9350,82 грн, в тому числі 4962 грн (2481,00 грн * 2) – щомісячне підвищення відповідно до статті 39 Закону України ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлене на виконання рішення суду (а.с.46).
З урахуванням вказаного листа Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з 23 серпня 2022 року, оскільки з 23 серпня 2022 року відсутня протиправна бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII у розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити повністю.
Рішення    Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2022 року  у справі № 460/20954/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.  

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 02 лютого 2022 року.