Дата документу 04.01.2023 Справа № 331/7277/14-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 331/7277/14                                        Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
№ 22-ц/807/418/23                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 січня 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                        Кухаря С.В.
                               Полякова О.З.

Розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 20 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 2333, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 40 000,00 доларів США строком на 12 років до 20 вересня 2019 року на придбання квартири. За користування кредитом, згідно умов договору, було встановлено плату у розмірі 12,5 % річних, які повинні сплачуватися щомісячно. Також з метою забезпечення було укладено Іпотечний договір. 23 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 про збільшення процентів за користування кредитом до 13,5 % річних. 23 грудня 2008 року між сторонами укладено додатковий договір № 2, яким збільшено розмір щомісячного платежу до 284,92 доларів США. Свої зобов`язання відповідач не виконує, а саме своєчасно не погашає кредит та нараховані відсотки. Загальна заборгованість станом на 24 червня 2014 року складає 36 911,56 доларів США 56 центів, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом 24.06.2014 року складає 438 954,60 гривень.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2333 від 02.09.2011 року, в розмірі 36 911,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ складає 438 954,60 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 21 974,13 доларів США; заборгованість за відсотками 4 630,68 доларів США; пеня за прострочення відсотків 868,68 доларів США; пеня за прострочення кредиту 4 010,28 доларів США; заборгованість 3% річних від простроченої суми відсотків по кредиту 601,28 доларів США; заборгованість 3% річних від простроченої суми кредиту 2 388,91 доларів США; сума простроченого боргу з урахуванням індексу інфляції 2 437,60 доларів США.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суму боргу у розмірі 36 911,56 доларів 56 центів, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом 24.06.2014 року складає 438 954,60 гривні.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішення відповідач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Федорова М.Д., 26.07.2021 р., звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
11.08.2021 року ухвалою суду заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 2014 року по справі скасовано; вирішено розгляд справ проводити за правилами загального провадження, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України заборгованість у розмірі 15 178 (п`ятнадцять тисяч сто сімдесят вісім) доларів США 73 цента, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 24.06.2014 р. (11,8921 грн.) складає 180 507 (сто вісімдесят тисяч п`ятсот сім) гривень 24 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України судовий збір в розмірі 1 498 (одна тисяча чотириста дев`ятсот вісім) гривень 14 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що умовами кредитного договору сторони передбачили, що нарахування процентів за користування кредитом буде проводитися саме до моменту повного погашення заборгованості, а не до закінчення строку кредитування. Тобто, оскільки зобов`язання щодо погашення кредиту та своєчасної сплати процентів за користування кредитом не виконане, то зобов`язання за кредитним договором не припинилось і банк правомірно нараховує проценти. 
З огляду на те, що позивачем фактично оскаржується рішення суду щодо незадоволених вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 2333 на суму 40 000,00 доларів США строком на 12 років до 20 вересня 2019 року на придбання квартири. За користування кредитом, згідно умов договору, було встановлено плату у розмірі 12,5 % річних, які повинні сплачуватися щомісячно. (а.с.13-16).
З метою забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит між Банком та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли 1.1, за реєстровим номером 5731 від 20 вересня 2007 року (а.с.140-142).
23 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 про збільшення відсотків за користування кредитом до 13,5 % річних (а.с.24)
23 грудня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 2 про збільшення розміру щомісячного платежу до 284,92 доларів США (а.с.28).
Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконував своєчасно, тому банк звернувся до суду із позовними вимогами про звернення стягнення на іпотечне майно. Рішенням Жовтневого районного суду від 03.10.2011 р. по справі № 2-1542/2011 в рахунок погашення заборгованості у сумі 301 241,90 грн. за кредитним договором № 2333 від 20.09.2007 року звернуто стягнення на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом реалізації через проведення прилюдних торгів квартири з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 277 750 грн. (а.с.143-145).
Згідно протоколу прилюдних торгів № 05/028/12/І-З від 01.06.2012 р., іпотечна квартира, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , була реалізована за ціною 141 652,50 грн. (а.с.146)
Відповідно по постанови державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ від 27.06.2012 р. виконавчий документ № 2-1542/201 від 22.12.201 р. повернуто стягувачу. Трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реалізована 01.06.2012 р. за ціною 141 652,50 грн. Стягувачу перераховано 120 734,66 грн., залишок заборгованості складає 180 507,24 грн. (а.с.147-148).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 0808/8704/2012 від 04.03.2013 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, розірвано кредитний договір № 2333 від 20.09.2007 року; стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ЗОУ ВАТ «Ощадбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 2333 від 20.09.2007 року за період з 13.01.2010 р. по 24.01.13р. у розмірі 27 474,90 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам - 23 224 гривень 78 копійок, з пені за несвоєчасне погашення відсотків -4 250,13 гривень (а.с.149-151).
16.09.2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ЗОУ ВАТ «Ощадбанк» звернулося до суду із позовними вимогами про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за договором про іпотечний кредит № 2333 від 02.09.2011 року станом на станом на 24 червня 2014 року в розмірі 36 911,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ складає 438 954,60 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 21 974,13 доларів США; заборгованість за відсотками 4 630,68 доларів США; пеня за прострочення відсотків 868,68 доларів США; пеня за прострочення кредиту 4 010,28 доларів США; заборгованість 3% річних від простроченої суми відсотків по кредиту 601,28 доларів США; заборгованість 3% річних від простроченої суми кредиту 2 388,91 доларів США; сума простроченого боргу з урахуванням індексу інфляції 2 437,60 доларів США (а.с.1-4).    

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 178 доларів США 73 цента, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 24.06.2014 р. (11,8921 грн.) складає 180 507 гривень 24 копійки. 

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у банку відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Доводи банку щодо можливості нарахування процентів за користування кредитними коштами є необґрунтованими з огляду на наступне. 

У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформульовано висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Після цього норми законодавства за якими нараховуються та стягуються проценти за кредитом (за правомірне користування кредитом), не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Тобто, факт подання позову прямо спричиняє неможливість подальшого нарахування та стягнення процентів за правомірне користування кредитом
Отже, після ухвалення рішення Жовтневого районного суду № 2-1542/2011 від 03.10.2011 р. по справі про звернення стягнення на майно та рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 0808/8704/2012 від 04.03.2013 року про розірвання договору, банк не має права на стягнення суми відсотків за користування кредитом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що правових підстав для нарахування відсотків в розмірі 4 630,68 доларів СШАпісля ухвалення вимоги до боржника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України немає.

Посилання апелянта на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 18.01.2022 р. у справі № 910/17048/17, є необґрунтованим, оскільки у зазначеній справі були суттєво відмінні від справи № 331/7277/14-ц обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти до висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Зазначених вимог суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи. 

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики.

Зазначене рішення є мотивованим, узгоджується з іншими встановленими обставинами справи.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 4 січня 2023 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков