Номер провадження: 22-ц/813/2906/22 
Справа № 947/30418/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: № 947/30418/19
Номер провадження: 22-ц/813/2906/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів – Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Зеніної М.О.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 , 
- відповідач – 1) Публічне акціонерне товариство «Раффайзен банк Аваль», правонаступником якого є - Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк», 2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп», 3) ОСОБА_2 , 
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська Ольга Сергіївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Раффайзен банк Аваль», правонаступником якого є - Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська Ольга Сергіївна, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою адвоката Сіржанта Юрія Володимировича, діючого від іменіОСОБА_2 , та апеляційною скаргою адвоката Галайчук Ганни Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. о 17 годині 19 хвилині 08 квітня 2021 року, повний текст рішення складений 16 квітня 2021 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року адвокат Мацко В.В., діючий від імені ОСОБА_1 , звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) скасувати запис про право власності 17262647 від 31.10.2016 року, вчинений державним реєстратором – приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською Ольгою Сергіївною, згідно якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Представник ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 27.08.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» був укладений кредитний договір № 014/79729/74/83318 про надання кредиту в сумі – 383 655,00 грн., строком – з 27.09.2007 року по 27.09.2027 року, зі сплатою – 12,5% річних за користування кредитними коштами.
У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 28.09.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., предметом іпотеки за яким є – квартира АДРЕСА_1 .
24.03.2016 року між ПАТ «Раффайзен банк Аваль» та ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» був укладений договір відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором. Цього ж дня – 24.03.2016 р. між ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_2 був укладений договір відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором.
З отриманого 25.06.2018 року представником позивачки Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 31.10.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською Ольгою Сергіївною було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ..
Вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 відбулася з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема Закону України «Про іпотеку», умов іпотечного договору. 
Зазначає, що порушено Розділ 4 Договору іпотеки. Жодного окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_1 не укладала. Жодного письмового повідомлення про усунення порушень кредитного договору вона не отримувала. 
29.11.2011 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Тобто, було змінено строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося поза межами строку позовної давності (Т. 1 а. с. 2 - 7). 

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Адвокат Акрабова Ольга Миколаївна, діюча від імені ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову.
Представник ОСОБА_2 зазначає, що остання набула право вимоги за іпотечним договором згідно з укладеним 24.03.2016 року з ТОВ «Стандарт фінанс групп» договором відступлення права вимоги за іпотечним договором. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2018 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів відступлення вимоги за іпотечним договором. 
Пункти 4.4., 4.5 Іпотечного договору містять іпотечне застереження. Тому, укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не вимагається. 
09.09.2016 року ОСОБА_1 було надіслано письмове повідомлення про усунення порушень протягом тридцяти днів, яку остання отримала – 12.09.2026 року.
Пункт 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню, оскільки він не містить заборони з реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Сплив позовної давності, як підстава припинення зобов`язання, не міститься серед норм Гл. 50 «Припинення зобов`язань» ЦК України. Так як грошові зобов`язання за кредитним договором залишилося не виконаним, посилання на сплив позовної давності за цим зобов`язанням не дає підстав для припинення іпотеки, якою може бути виконане грошове зобов`язання.
ОСОБА_1 зловживає своїми процесуальними правами, оскільки вона вже неодноразово зверталася раніше до суду з позовами про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, визнання недійсною реєстрації переходу права власності, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (Т. 1, а. с. 79 ? 89).

2.3 Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2020 рокузалучено ПАТ «Комерційний індустріальний банк» в якості правонаступника відповідача - АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Ухвала суду мотивована тим, що 24.03.2016 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклали договір відступлення права вимоги, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №014/79729/74/83318 від 27.09.2007 року.
24.03.2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором. Відповідно до умов Договору відступлення права вимоги ПАТ «Комерційний індустріальний банк» набуло статусу Нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_1 , що є позичальником за кредитним договором №014/79297/74/83318 від 27.09.2007 року (Т. 1, а. с. 188 – 188 зворотна сторона).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року задоволено вищевказаний позов ОСОБА_1 ..
Скасовано запис про право власності 17262647 дата, час державної реєстрації - 31.10.2016 року 14:26:59, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською Ольгою Сергіївною, яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановленими є факти укладання кредитного та іпотечного договору, правомочності передачі ОСОБА_2 прав вимоги по вказаним кредитному та іпотечному договорам з отриманням прав іпотекодержателя.
Суд критично віднісся до твердження сторони позивача про відсутність договору про можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно, так як у п. 4.4 і 4.5 Договору іпотеки сторони узгодили, що застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у випадку порушення умов кредитного або іпотечного договорів є фактичним договором, який надає правові підстави для реєстрації право власності іпотекодержателем на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом. 
Згідно умов п. 4.1 Договору іпотеки сторони договору узгодили право іпотекодержателя при наявності відповідних порушень основного зобов`язання спочатку здійснити повідомлення іпотекодержателя шляхом направлення вимоги та попередження, а після невиконання умов вимоги у зазначені строки здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки.
Факт звернення іпотекодержателя до приватного нотаріуса, яка за його проханням, від його імені здійснила відправлення відповідної заяви, яка за змістом відповідає вимогам такої вимоги-попередження, не може вважатись порушенням умов договору іпотеки.
Представники іпотекодержателя звернулись до приватного нотаріуса 07 вересня 2016 року. Поштою вимога-попередження була направлена на адресу іпотекодавця, яка відповідає як місцю реєстрації її проживання так і адресі визначеної самими іпотекодавцем у договорі іпотеки. Згідно змісту зворотного повернення, за місцем проживання/реєстрації іпотекодавця вимога-попередження була отримана - 12 вересня 2016 року.
Тому, на момент відкриття 31.10.2016 року розділу про здійснення реєстрації права власності за іпотекодержателем іпотечного майна у нотаріуса, яка виконувала функції державного реєстратора, були відомості про направлення такої вимоги та спливу 30 днів з дня її отримання.
Звернення АТ «Райффайзен Банк Аваль» із позовом про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором до суд у 2010 році змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. Рішенням суду від 12.11.2013 року по справі №1522/12768/11 встановлений остаточний розмір заборгованості по кредитним зобов`язанням ОСОБА_1 , який визначений у загальній сумі - 706 134,19 грн..
Враховуючи вищенаведене суд вважав, що направлені іпотекодержателем вимоги іпотекодавцю про необхідність погашення заборгованості по кредиту у розмірі - 3 971 901,75 грн., не відповідає дійсному розміру заборгованості, та перевищує її більш ніж у п`ять разів.
Крім того, під час здійснення реєстрації права власності на іпотечне майно було відсутнє визначення дійсної вартості даного майна, що суперечить вимогам статті 37 Закону № 898-IV якою визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відсутність подібної оцінки унеможливлює відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №306/2053/16ц).
Суд враховував, що сторонами у договорі іпотеки від 28.09.2007 року було узгоджена оцінка іпотечного майна, та визначено, що її вартість еквівалентна – 145 009,00 доларів США, що на момент стягнення згідно курсу валют НБУ на 03.11.2016 року (момент рішення про державну реєстрації ) відповідало - 3 706 430,04 грн., тобто в рахунок забезпечення заборгованості у розмірі - 706 134,19 грн. було здійснено звернення стягнення на квартиру, узгоджена сторонами вартість якої перевищує розмір заборгованості більш ніж у п`ять разів, що безумовно є неприпустимим.
Враховуючи вищенаведене суд вважав що під час проведення державної реєстрації предмета іпотеки було здійснено звернення стягнення на заставлене майно, вартість якого значно перевищує розмір зобов`язання, а також здійснення такої державної реєстрації було по значно завищеному розміру зобов`язання та без проведення відповідної оцінки заставного майна на момент звернення стягнення, що є підставою для визнання незаконним подібного позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки а зазначена державна реєстрація підлягає скасуванню.
Суд вважав доведеним відсутність пропорційності під час здійснення втручання у вільне володіння майном ОСОБА_1 з боку приватного нотаріуса, який виконував функції державного реєстратора, так як звернення стягнення на предмет іпотеки у даному випадку не може вважатись виправданим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів власника та кредитодавця (Т. 2, а. с. 137 - 142). 

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі адвокат Сіржант Юрій Володимирович, діючий від іменіОСОБА_2 , просить скасувати рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що: 1) суд не врахував суттєві зміни, які були внесені у 2019 році до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Тому, прохальна частина позову, резолютивна частина рішення суду грубо суперечать змісту ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З часу внесення змін до ст. 26 вказаного Закону України обраний позивачкою спосіб правового захисту перестав бути ефективним; 2) помилковим є висновки суду щодо вартості предмета іпотеки та порушення принципу пропорційності втручання у право приватної власності особи меті такого втручання; 3) суд не вирішив питання про скасування вжитих заходів забезпечення позову (Т. 2, а. с. 146 - 148).
У додатковий поясненнях до апеляційної скарги адвокат Сіржант Ю.В. зазначає, що: 1) неправильними є висновки суду щодо порушення принципу пропорційності втручання у приватне право особи такій меті, оскільки спірна квартира є предметом іпотеки. Позивачка у позові не посилалася на порушення вказаного принципу, розмір зобов`язання, вказаний у письмовій вимозі про усунення порушення не був предметом спору по справі. Відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки є імперативною нормою закону. 

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Галайчук Ганна Сергіївна, діюча від імені ОСОБА_1 , просить змінити мотивувальну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року. Замість зазначеного у мотивувальній частині висновків про доведеність отримання ОСОБА_1 направленого поштою повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому зазначено про особисте вручення повідомлення 12 вересня 2016 року зазначити, що заява ОСОБА_2 з відомостями щодо вимоги достроково, протягом 30 календарних днів з дати направлення цієї вимоги, погасити заборгованість за кредитним договором від 27.09.2007 року, іпотечним договором від 28.09.2007 року, всупереч ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не була отримана ОСОБА_1 , та всупереч п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, на момент вчинення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру нотаріусу не були надані документи необхідні для здійснення такої реєстрації. У зв`язку із цим запис про право власності, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С., також необхідно скасувати.

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт зазначає, що: 1) ОСОБА_1 не отримувала письмове повідомлення про усунення порушень, оскільки ніколи не проживає за адресою своєї реєстрації; 2) суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи щодо її підпису на поштовому повідомленні про отримання письмової вимоги про усунення порушень. Вказане клопотання було заявлено після того, як суду було представлено поштове повідомлення начебто з наявним її підписом про отримання поштового відправлення; 3) вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення приватним нотаріусом злочину щодо обставин підписання нею поштового повідомлення (Т. 2, а. с. 167 – 171). 

2.8 Узагальнені доводи учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 , ПАТ «Комерційний індустріальний банк», ТОВ «Стандарт Фінанс Групп», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська О.С. не скористалися правом надання відзивів, пояснень на апеляційні скарги. Відзиви, пояснення на апеляційні скарги не надійшли.

2.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.06.2021 року апеляційну скаргу адвоката Сіржанта Ю.В., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 156 – 156 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду 22.06.2021 року заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (Т. 2, а. с. 159 – 161).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Сіржанта Ю.В., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року (Т. 2, а. с. 163 – 163 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 року призначено справу до розгляду за апеляційною скаргою адвоката Сіржанта Ю.В., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року (Т. 2, а. с. 164). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2021 року апеляційну скаргу адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 178 – 178 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду 16.08.2021 року заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (Т. 2, а. с. 180 – 182).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року (Т. 2, а. с. 186 – 186 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.08.2021 року призначено справу до розгляду за апеляційною скаргою адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року (Т. 2, а. с. 187). 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги адвоката Сіржанта Ю.В., діючого від імені ОСОБА_2 , та адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 , підлягають частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

27.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/79729/74/83318 (далі – Кредитний договір), за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі – 585 655 грн., строком до - 27.09.2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі - 12,5% річних (Т. 1, а. с. 12 - 17).
Згідно з п. 8.6 вказаного кредитного договору, кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов`язання за цим договором, а також за договорами, пов`язаними із забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором третій особі без додаткового отримання згоди позичальника.
У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 28.09.2007 року було укладено Договір іпотеки (далі – Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., реєстровий № 4634, за умовами якого в іпотеку Банку було передано квартиру за адресою - АДРЕСА_3 (Т. 1, а. с. 18 - 21).
Пунктом 4.1 Договору іпотеки сторонами визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі повинно бути зазначено стислий зміст порушених зобов`язань , вимога про виконання порушеного зобов`язання у не більш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
У відповідності до вимог п. п. 4.4 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом п. 4.5 Договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження, згідно ст. ст. 36, 37 Закону України « Про іпотеку», визначено сторонами договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації право власності іпотекодержателем на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.
Згідно з п. 7.5 Договору іпотеки відступлення прав за цим Договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договором. Відступлення права іпотекодержателем за цим договором здійснюється за правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (якщо така реєстрація була проведена).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2013 року по іншій справі №1522/12768/11 було задоволено позов, поданий 16.03.2010 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 27.09.2007 року №014/79729/74/83318 у загальному розміру – 706 134,19 грн. та судових витрат у сумі – 1 820,00 грн. (Т. 2, а. с. 57).
24.03.2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відступлено право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».
ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» у свою чергу 24.03.2016 року відступив право вимоги за Кредитним договором та за Договором іпотеки на користь ТОВ «Стандарт Фінанс Групп».
24.03.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Стандарт Фінанс Груп» було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за якими ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» передало права вимоги за зазначеними договорами ОСОБА_2 ..
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2018 року по іншій справі №520/12657/16ц (набрало законної сили - 22.12.2018 року) було відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандарт Фінанс Групп», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, укладених 24.03.2016 р.між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», укладених 24.03.2016 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандарт Фінанс Групп», укладених 24.03.2016 року між ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 139).
31.10.2016 року о 14:26:59 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською Ольгою Сергіївною здійснено відкриття розділу запису про право власності: 17262647 та згідно рішення про державну реєстрацію, індексний номер 32205676 від 03.11.2016 року о 16:18:31 проведена реєстрація права власності на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки, серія та номер 4634, виданого 28.09.2007, видавник - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гурська О.В.; договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, серія та номер 422, виданого 24.03.2016, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Немм О.В. (Т.1, а. с. 8).
У матеріалах реєстраційної справи щодо реєстрації права власності квартиру АДРЕСА_2 , завірена копія якої 31.01.2020 року надана суду приватним нотаріусом Янковською О.С., наявні: - договір про відступлення право вимоги за іпотечним договором від 24.03.2016 року між ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» на ОСОБА_2 ; - акт прийому-передачі договору іпотеки між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 від 28.09.2007 року; - договір іпотеки від 28.09.2007 року, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 ; - свідоцтво, видане приватним нотаріусом Янковською О.С. 26.10.2016 року, яка посвідчила що 07.09.2016 року передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 з відомостями щодо вимоги достроково, протягом 30 календарних днів з дати направлення цієї вимоги, погасити заборгованість за кредитним договором № 014/79729/74/83318 від 27.09.2007 року, іпотечним договором від 28.09.2007 року, в розмірі - 3 971 901,75 грн., а якщо у визначений період заборгованість не буде погашена у повному обсязі, ОСОБА_2 ініціюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу третім особам або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». У свідоцтві посвідчено, що заява була передана поштою на адресу ОСОБА_1 , яка зареєстрована і проживає за адресою - АДРЕСА_4 , та отримана, згідно відомості про вручення поштового відправлення (заяви) - 12 вересня 2016 року.
Між сторонами виникли правовідносини щодо набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

3.4 Мотиви відхилення/прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII "Про заставу", а й спеціальним - Законом N 898-IV.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 37 Закону № 898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон № 1952-IV, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
У пунктах 6, 7 Порядку № 1127 (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.
Відповідно до пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
У частині першій статті 24 Закону № 1952-IV перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону N 1952-IV).
Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).
При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18)).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Такий позов ОСОБА_1 не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-ІVправо власності підлягає державній реєстрації.
Задоволення позовної вимоги про скасування запису державного реєстратора суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.
Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивачки. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Заявлені позивачкою вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивачки щодо права на предмет іпотеки. Аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 199/8324/19.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга адвоката Сіржанта Ю.В., діючого від іменіОСОБА_2 , та апеляційна скарга адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 ,є доведеними частково, а тому підлягають частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Сіржанта Юрія Володимировича, діючого від іменіОСОБА_2 , та апеляційну скаргу адвоката Галайчук Ганни Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Раффайзен банк Аваль», правонаступником якого є - Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська Ольга Сергіївна, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2022 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Судді:                                                         С. О. Погорєлова 
                                                       
О. М. Таварткіладзе