ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2109/23 Справа № 205/1166/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Канурна  О. Д.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої судді Канурної О.Д.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В., 
       за участю секретаря судового засідання: Керімової – Бандюкової Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Макаренко Олександр Анатолійович, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням (суддя першої інстанції Мовчан Д.В.) , -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивачка ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення.
       В обгрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 5/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - 1/6 частина вищевказаного домоволодіння. 
       У вищевказаному будинку з 10.02.2005 року зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 року ОСОБА_1 визано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього штраф в розмірі 170,00 грн.
Відповідно до Постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.09.2020 року ОСОБА_1 визано виним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього штраф в розмірі 170,00 грн.
Крім того, позивачі зазначили, що ОСОБА_1 офіційно не працює, постійного місця роботи не має та отримує нерегулярний дохід, гроші повністю витрачає на свої потреби та на придбання спиртних напоїв. Таким чином, своїми діями відповідач ставить себе та позивачку  ОСОБА_2 особисто у скрутне матеріальне становище, оскільки позбавляє можливості заплатити за будинок та комунальні послуги, купувати товари першої необхідності, продукти харчування і одяг. 
На неодноразові прохання позивачів знятися із реєстраційного обліку та подальшого виселення, відповідач ніяким чином не реагує, що свідчить про нехтування відповідачем законних вимог власників нерухомого майна.
Позивачі просили суд усунути їм перешкоди у користуванні власністю, шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: будинок АДРЕСА_1 з домоволодіння за АДРЕСА_1 .
Стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір в розмірі 908,00 грн.
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням.
       В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилався на те, що він проживає та зареєстрований у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 1980 року, як член сім`ї, син власника будинку, батька, який у 2011 році помер. На території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться два будинки, в одному проживає матір позивача, а в іншому він сам, будинок він підтримує у належному стані. Через карантин він постійно знаходиться вдома, а матір вчиняє сварки з ним та створює несприятливі умови для проживання, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 змушений був проживати у знайомих. 
       19.09.2020 року, приїхавши додому, позивач за зустрічним позовом не зміг потрапити до будинку, оскільки були змінені замки на вхідних дверях. Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 взагалі відмовлялась його пускати навіть на подвір`я, він зміг потрапити до будинку лише після того, як прибув екіпаж патрульної поліції. На прохання позивача та поліцейського надати другий ключ від дверей до будинку, де проживав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовила. 
        ОСОБА_1 зазначає, що він зараз проживає у знайомих, дохід отримує мінливий, сплачує аліменти на утримання дитини і не може орендувати житло. У зв`язку з чим просить суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та передати йому ключі від вхідних дверей вищевказаного домоволодіння; судові витрати покласти на відповідачів за зустрічним позовом.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року первісний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення задоволено частково.
       Усунуто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом визнання таким, що втратив права користуватись житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) за адресою: 
АДРЕСА_2 задоволені решти позовних вимог щодо виселення відповідача ОСОБА_1  відмовлено.
       У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено в повному обсязі.
       Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожного окремо, пропорційно до розміру задоволених первісних позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі по 227 грн. 00 коп.
       Судові витрати за зустрічним позовом віднесено на рахунок позивача ОСОБА_1 .
       Із указаним рішенням суду не погодився відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про усунення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом визнання таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, в цій частині прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити. Судові витрати покласти на позивачів за первісним позовом.
       В обгрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 – адвокат Макаренко О.А. посилається на те, що судом першої інстанції за власної ініціативи змінено спосіб захисту, заявлений позивачами у позові. Так, позивачі звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття відповідача з реєстрації, уточнень, зміни і доповнень позовних вимог не було. Такі вимоги задоволені судом у вступній та резолютивній частині рішення суду, оголошеній 02 листопада 2022 року. При цьому, у вступній та резолютивній частині повного тексту рішення судом усунуто позивачам перешкоди у користуванні їх власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Тобто, суд вийшов за межі позовних вимог.
       Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції посилається на докази, що не надавалися сторонами, досліджені судом з власної ініціативи та які відсутні в матеріалах справи, зокрема, справи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 .
       Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню без вирішення спору про житлові права. При цьому, у виселенні ОСОБА_1 судом відмовлено.
       Судом, на думку апелянта, не враховано, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є єдиним житлом ОСОБА_1 , що позивачка ОСОБА_2 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 проживали у різних будинках за зазначеною адресою.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року цивільна справа витребувана з суду першої інстанції.
       03 січня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Дніпровського апеляційного суду.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
       Копію ухвали про відкриття провадження представник апелянта отримав 11 січня 2023 року, копію ухвали про відкриття провадження і апеляційної скарги третя особа отримала електронною поштою 11 січня 2023 року (а.с.160-161).
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2023 року справу призначено до розгляду (а.с.162). 
       Судові повістки сторони отримали електронною поштою 24 січня 2023 року (а.с.164).
       В судове засідання апеляційного суду 15 лютого 2023 року відповідач за зустрічним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 164).
       Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Макаренко О.А., пояснення позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 , пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Макаренко Олександр Анатолійович, підлягає задоволенню, виходячи з наступного.        
       Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивачів та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції послався на те, що з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема обставин того, що спірне домоволодіння на праві приватної власності належить виключно позивачам за первісним позовом і вони не дають згоди на проживання у ній відповідача за первісним позовом, оскільки він систематичним порушенням правил соціального співжиття та вчиненням домашнього насильства робить неможливим для інших проживання із ним на території одного домоволодіння, суд з метою запобігти подальших випадків насильства щодо позивачів, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом.
Дніпровський апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обгрунтованість рішення у цивільній справі. 
Частиною першої статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Як вбачається із частини 5 вказаної вище статті, обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, вказаним вимогам рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року не відповідає. 
       Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 – ОСОБА_4 .
Право власності було розподілено між спадкоємцями.
Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.12.2020 року, державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. посвідчує, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , 1951 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 частки; його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 частки, у тому числі з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився син померлого ОСОБА_1 (а.с. 13).
На території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться два будинки, в одному з яких проживає матір ОСОБА_2 , а в іншому проживав та має намір проживати ОСОБА_1 
ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за іншою адресою. 
Частиною 1 статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.
        Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України,  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Як вбачається із частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи у вигляді вказаних постанов про адміністративне правопорушення підтверджена обставина того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 тільки протягом 2020 року двічі піддавалась з боку відповідача насильству психологічного характеру на території вказаного домоволодіння, у випадку проживання там відповідача за первісним позовом, на постійній основі вчиняються сварки та конфліктні ситуації, оскільки матеріали справи не містять вказаних вище постанов про адміністративне правопорушення.
Крім того, навпаки матеріалами справи підтверджується, що згідно Висновку ДОП СП Новокодацького ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області встановлено, що до Новокодацького ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області надійшло звернення гр. ОСОБА_1 , мешкає АДРЕСА_5 , в якому просить органи поліції прийняти відповідні заходи до матері гр. ОСОБА_2 : вчиняє конфлікти та не впускає останнього до дому забрати речі (а.с. 71). 
Згідно Акту від 10.04.2021 року, підписаним сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та головою квартального комітету, власники домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінили замки на вхідних дверях та не пускають для проживання ОСОБА_1 , який теж зареєстрований за даною адресою (а.с. 64).
Відповідно до характеристики, виданої 16.04.2021 року і підписаною директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Калугин Украина», ОСОБА_1 працює в ТОВ «Калугин Украина» на виробничій дільниці з 13 березня 2018 року на посаді електрогазосварника по теперішній час. За час роботи зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник, який може проявити ініціативу і прийняти правльне рішення в питаннях, що стосуються його професійній діяльності і знаходиться в межах його компетенції.
Взаємовідносини з коллективом склалися хороші, неконфліктний, спокійний та вріноважений, дотримується субординації, корпоративних правил і норм, поважає старших (а.с. 63). 
Суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги про зняття з реєстрації не підлягають задоволенню без вирішення спору про житлові права.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.
Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17, провадження № 61 – 5924св18. 
Позивачі за первісним позовом та відповідач є членами сім`ї. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 був зареєстрованим за даним місцем проживання ще батьком, який був власником домоволодіння.
Іншого житла відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не має. 
Як вбачається із частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКени проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Суд першої інстанції не врахував, що відповідач за первісним позовом не має іншого житла і безпідставно визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням і зняття його з реєстрації.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач за первісним позовом систематично порушував правила співжиття з позивачами, застосовував психологічне насилля, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку, оскільки такий висновок не підтверджується матеріалами справи, а по – друге, із матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1 проживали в одному підвір`ї, але в разних будинках.
Згідно з частиною 4 статті 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. 
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла, вселення чи зняття з реєстрації місця проживання є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що в позовних вимогах позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід відмовити і задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 з підстав, викладених вище.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
До заяви про розподіл судових витрат адвокатом Макаренко О.А. надано: договір про надання правової допомоги від 23 березня 2021 року, дотаткова угода від 23.03.2021 року, додаткова угода від 23.03.2021 року, Акт здачі – приймання робіт (надання юридичних послуг) від 07.11.2022 року; квитанція про сплату наданої правової допомоги в розмірі 7000,00 грн. (а.с. 118 – 124). 
Таким чином, апеляційний суд вважає, що з відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 слід стягнути 7000,00 грн., тобто по 3500,00 грн. з кожного - витрат на правничу допомогу адвоката. 
Із матеріалів справи вбачається, що за подання зустрічного позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн. (а.с. 56), за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 2724,00 грн., а всього 3632,00 грн., тоді з відповідачів по зустрічному позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору по 1816 грн. з кожного. 
       Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд – 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Макаренко Олександр Анатолійович, задовольнити.
       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення, відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, задовольнити.
       Зобов`язати  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні домоволодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей вказаного домоволодіння.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу професійну допомогу в розмірі по 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. з кожного. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову і апеляційної скарги в розмірі по 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. з кожного. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                О.Д. Канурна

                                                               Т.В. Космачевська

                                                                       О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 20 лютого 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна