Справа № 465/5889/21                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/2218/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 січня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: О.О. Гай
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2022 року у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

                                               в с т а н о в и в: 

17.06.2021 року начальник Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Інна Свистун звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року в розмірі 80352,79 грн.
Позов обґрунтовувала тим, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.10.2016 року у справі № 465/4778/16-ц розірвано договір оренди № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість у сумі 20394 грн 91 коп. та зобов`язано ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення, загальною площею 27,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Повторним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.04.2017 року позовні вимоги задоволено в тому самому обсязі, зокрема, стягнуто з відповідача заборгованість за договором оренди за період з 01.10.2015 року по 31.05.2016 року в сумі 20394 грн 91 коп. Зазначене рішення набрало законної сили 04.05.2017 року. У зв`язку з наведеним вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором оренди за період з 01.06.2016 року по 04.05.2017 року та неустойка з 05.05.2017 року по 05.07.2018 року у розмірі подвійної плати за користування приміщенням після розірвання договору, що в сумі становить 80352,79 грн.
Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду оскаржило Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що відповідно до довідки-розрахунку №4-2302-15940 від 26.05.2021 року, проведеного позивачем, заборгованість відповідача за користування об`єктом оренди становить 80 352,72 грн. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності та про застосування спливу позовної давності заявлено відповідачем. Однак, суд першої інстанції не врахував, що 17.06.2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з 01.06.2016 року по 05.07.2018 року. Таким чином, трирічний строк не сплив тільки за період користування майном з 17.06.2017 року по 05.07.2018 року. Зазначає, що з 12.03.2020 року по 31.12.2022 року на території України діє карантин, встановлений з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Виходячи з положень п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якщо закінчення строку позовної давності припало на цей період, то позовна давність продовжується на строк дії карантину. Вважає, що суд першої інстанції не врахував положень п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 264 ЦК України, не взяв до уваги, що відповідач визнав заборгованість з орендної плати за період до 26.10.2016 року та не дослідив, щодо яких періодів нарахування орендної плати, закінчення позовної давності припало на час дії карантину. 
       Просить рішення суду в частині відмови у стягненні боргу за період з 01.06.2016 року по 26.10.2016 року та з 01.02.2017 року по 05.07.2018 року в розмірі 70 631,99 грн скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.
       28.09.2022 року від  ОСОБА_1  надійшов відзив на апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому зазначено, що, посилання апелянта в апеляційній скарзі на карантин, встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», є безпідставним, оскільки позивачу було відомо про виникнення у нього права на звернення до суду з даним позовом до його початку.  При цьому, апелянт не звертався до суду з клопотанням про визнання причин пропуску строку позовної даності поважними. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської радизалишити без задоволення. 
       У засіданні суду апеляційної інстанції представник Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської – Галаджун М.Р. скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити.
       Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.        
       Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.         
       Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
       Відповідно до положень ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.        
       Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
       Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
       Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
       За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 ЦК України).
       Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1 ст.763 ЦК України).
       Відповідно до ч.1 ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцю річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
       Судом встановлено, що 24.06.2015 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 було укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ф-9658-15, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,0 кв.м. 
       Згідно п. 4.1. договору оренди термін дії такого визначений на 2 роки 364 дні з 24 червня 2015 року до 23 червня 2018 року включно.
       Пунктом 4.12.4. договору передбачено, що чинність цього договору припиняється внаслідок взаємної згоди сторін або за рішенням суду.
       Пунктом 7.1.2 договору визначено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату своєчасно і в повному обсязі.
       Згідно п. 5.1. договору розмір орендної плати за об`єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07.06.2007 року № 897 (із змінами та доповненнями) і складає 2 231,70 грн без ПДВ за перший місяць оренди.
       У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про його розірвання.
       Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.10.2016 року у справі №465/4778/16-ц позовУправління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_1  про розірвання договору оренди, зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості задоволено, розірвано договір оренди № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість у сумі 20394 грн 91 коп.; зобов`язано ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення, загальною площею 27,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.10.2016 року скасовано.
       Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.04.2017 року у справі №465/4778/16-ц задоволено аналогічні позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 , розірвано договір оренди № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість у сумі 20394 грн 91 коп.; зобов`язано ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення, загальною площею 27,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Як убачається з матеріалів справи, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.04.2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість у сумі 20394 грн. 91 коп. за період з 01.10.2015 року по 31.05.2016 року.
       Рішення суду від 04.04.2017 року набрало законної сили 04.05.2017 року.
       Відтак, договір оренди припинив свою дію внаслідок його розірвання в судовому порядку 04.05.2017 року.
       05.07.2018 року ОСОБА_1 здав, а ЛКП «Затишне» прийняло нежитлове приміщення площею 27,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт приймання-передачі № 6.
Звертаючись 17.06.2021 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року в розмірі 80352,79 грн, позивач посилався на те, що така заборгованість за договором оренди виникла у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов такого договору у період з 01.06.2016 року по 04.05.2017 року.
       Відмовляючи у задоволенні позову Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що позовну заяву подано позивачем після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Так, суд врахував, що прострочення відповідачем зобов`язання щодо оплати орендної плати виникло з 01.06.2016 року. Оскільки умовами договору передбачені зобов`язання, які деталізують обов`язок орендаря сплачувати орендний платіж та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право орендодавця вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку здійснення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його здійснення. Враховуючи, що згідно з умовами договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць у встановленому нормативними документами власника орендованого майна порядку, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання орендарем кожного із зобов`язань. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 29.07.2021 року, останнім пропущено визначений ст.257 ЦК України строк позовної давності.
       Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може повністю погодитися, виходячи з наступного.
       Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільногоправа або інтересу.
       Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. 
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.
       Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).
       Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.        
       Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.
       Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.09.2022 року у справі № 679/1136/21.
       Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
       Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.    
       Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
       Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
       У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Як убачається з матеріалів справи, договір оренди № Ф-9658-15 від 24.06.2015 року, за яким підлягає стягненню з відповідача заборгованість в розмірі 80352,79 грн за період з 01.06.2016 року по 04.05.2017 року, припинив свою дію внаслідок його розірвання в судовому порядку 04.05.2017 року, тобто з часу набрання рішенням Франківського районного суду міста Львова від 04.04.2017 року законної сили.
       Відтак, строк позовної давності слід застосовувати щодо кожного платежу, починаючи з 01.06.2016 року по 04.05.2017 року, окремо. 
       Враховуючи, положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на те, що Кабінетом Міністрів України карантин встановлено з 12 березня 2020 року, колегія суддів приходить до висновку, що позов Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 подано 17.06.2021 року подано з пропуском строку позовної даності лише щодо вимог про стягнення заборгованості з 01.06.2016 року по 12.03.2017 року.
       У зв`язку з наведеним, оскільки обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається лише до припинення договору оренди, колегія суддів вважає, що позов Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради слід задоволити частково, стягнути з ОСОБА_1 в користь позивача заборгованість з орендної плати за договором оренди від 24.06.2015 року за період з 12.03.2017 року по 04.05.2017 року, тобто до часу його розірвання, в розмірі 3942,67 грн.
       Що стосується позовних Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в частині стягнення з ОСОБА_1 неустойки у зв`язку з невиконанням обов`язку останнього щодо повернення орендованого майна, то такі не підлягають задоволенню виходячи з наступного.        
       Відповідно до ст. 785 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
       Невиконання наймачем передбаченого ч.1 ст.785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
       Отже, відповідно до ст. 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
       Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2014 року у справі № 3-85гс14, а також у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 914/4238/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 910/14032/17 та від 09 вересня 2019 року у справі №910/16362/18.
       За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
       Неустойка згідно із ч.2 ст.785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).
       Водночас неустойка за ч.2 ст.785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
       Неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст.785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.
       При цьому, право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути зокрема підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.
       Встановлено, що 05.07.2018 року ОСОБА_1 здав, а ЛКП «Затишне» прийняло нежитлове приміщення площею 27,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт приймання-передачі № 6.
       Однак, як убачається з матеріалів справи, з часу розрівняння договору оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 неодноразово звертався до орендодавця з заявами про прийняття Управлінням комунальної власності орендованого майна, не використовував зазначене приміщення для ведення господарської діяльності, а також вчиняв заходи, спрямовані на звільнення та передачу приміщення власнику такого майна.
       За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача неустойки за договором оренди після його розірвання. 
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в:   

       Апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволити частково.
       Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2022 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою позов задоволити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 в користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 4760 грн 96 коп. орендної плати за договором оренди від 24.06.2015 року.
       В решті позовних вимог відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий:                 Н.П. Крайник 

Судді:                        Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра