ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«03» квітня 2023 року
м. Харків
справа № 643/18814/21
провадження № 22ц/818/517/23
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», 
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2022 року в складі судді Цвіри Д.М.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML700/1143/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 60 700,00 швейцарських франків з оплатою по відсотковій ставці за користування кредитом у розмірі 16,16% річних зі строком до 16 квітня 2036 року.

В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань 16 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PML 700/1143/2008, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначив, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 надала згоду на підписання зазначених договорів.

У зв`язку з ліквідацією банку в подальшому банк передав права за наведеними договорами на користь Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», який в подальшому уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» договір факторингу від 29 січня 2021 року № 9/01/2021 та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, на підставі яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» набув права кредитора та іпотекодержателя.

Вказав, що розмір основної заборгованості за кредитним договором, на який розраховується 3% річних без урахування пені, штрафів тощо станом на 29 січня 2021 року складає 616 396,75 грн (525 982,53 грн - тіло кредиту та 90 414,22 грн - відсотки).

Зазначив, що 18 червня 2021 року товариством в рамках реалізації процедури позасудового врегулювання спору набуло право власності на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Як вбачається з звіту з незалежної оцінки майна від 17 червня 2021 року ринкова вартість вказаної квартири становить 405 320,00 грн.

Посилався на те, що розмір основної заборгованості за кредитним договором станом до 18 червня 2021 року склав 616 396,75 грн, а з 18 червня 2021 року (момент задоволення кредитором вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки) – 211 076,75 грн. 
Вказав, що за період з 29 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2021 року розмір 3% річних становить 51 060,91 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» солідарно 3% річних за період з 29 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2021 року в сумі 51 060,91 грн; стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» суму понесених судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не звернув увагу на те, що факт правомірності набуття права вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» до ОСОБА_1 встановлено судовими рішеннями. До того ж жодною нормою чинного законодавства не передбачено, що кожний наступний кредитор у разі звернення до суду повинен надавати документи на підтвердження правових підстав набуття попередніми кредиторами права вимоги, оскільки дані містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки чи права власності. Вказав, що загальний розмір заборгованості боржника встановлений рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі № 2011/9550/2012 та складає 1 246 456,68 грн. Інші доводи апеляційної скарги виклав як доводи позовної заяви.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України солідарно з відповідачів на користь позивача відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML700/1143/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 60 700,00 швейцарських франків з оплатою по відсотковій ставці за користування кредитом у розмірі 16,16% річних зі строком до 16 квітня 2036 року. Цільове використання кредиту – придбання нерухомого майна (а.с.10-18).

В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PML 700/1143/2008, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-24). 

ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала згоду на підписання кредитного договору ML 700/1143/2008 та додатків до нього, отримання кредиту, а також на передачу в іпотеку Закритому акціонерному товариству «ОТП Банк» квартири АДРЕСА_3 (а.с.25).

29 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» укладено договір факторингу № 29/01/2021, за умовами якого клієнт (первісний кредитор) передає, а фактор (новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитним договором № ML 700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року.

Зазначено, що право грошової вимоги за кредитним договором відступлено клієнту на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 18 березня 2011 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк».

У пункті 5.2 цього договору передбачено, що загальний розмір заборгованості боржника за рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі № 2011/9550/2012 складає 1 246 456,68 грн, з яких за основною сумою боргу за фінансовим кредитом – 525 982,53 грн; відсотками за користування фінансовим кредитом – 90 414,22 грн; пенею – 626 840,93 грн; судовим збором – 3219,00 грн. За рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/1129/20 про стягнення 3% річних сума складає 112 934,41 грн; судовий збір – 3519,97 грн. Загальний розмір заборгованості боржника, сума якого відступається - 1 362 911,06 грн (а.с.27-31).

Також, 29 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № PML-700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року (а.с.33-34).

Із звіту з незалежної оцінки майна однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що вартість вказаної квартири становить 405 320,00 грн (а.с.37-55).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» на адресу ОСОБА_1  надіслані вимоги-повідомлення від 23 лютого 2021 року та 28 квітня 2021 року, в яких повідомлено про перехід права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», та про наявність непогашеної заборгованості і необхідність її погашення протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги (а.с.56-81).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 262783375 від 23 червня 2021 року, 18 червня 2021 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , підстава державної реєстрації: договір іпотеки № PML 700/1143/2008, серія та номер 2046, виданий 16 квітня 2008 року; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер № 27, виданий 29 січня 2021 року; довідка про суму боргу, видана 17 червня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; рішення, серія та номер 16/06/2021-2, видане Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; повідомлення про порушення основного зобов`язання, видане 28 квітня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; повідомлення про порушення основного зобов`язання, видане 23 лютого 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; повідомлення про порушення основного зобов`язання, видане 23 лютого 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; повідомлення про порушення основного зобов`язання, видане 28 квітня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»; звіт про оцінку предмета іпотеки, виданий 17 червня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтинг-Експерт І» (а.с.35-36).

За розрахунком Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» заборгованість за 3% річних за період з 29 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року становить 51 060,91 грн, а саме: з 29 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 3242,42 грн; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – 18 491,90 грн; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року – 18 491,90 грн; з 01 січня 2021 року по 18 червня 2021 року – 8562,00 грн; з 19 червня 2021 року по 28 грудня 2021 року – 2272,69 грн.

Із відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2012 року у справі № 2011/9550/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL 700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року у сумі 2 823 993,96 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково; заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2012 року – змінено; зменшено загальну суму заборгованості за кредитним договором № МL 700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року, стягнуту з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з 2 823 993,96 грн до 1 253 681,86 грн, зменшено суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом і відсотками з 2 197 153,03 грн до 626 840,93 грн, в іншій частині рішення залишено без змін.

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту становила 525 982,53 грн, відсотки за користування кредитом – 100 858,40 грн, пеня – 626 840,93 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 травня 2020 року у справі № 638/1129/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 3% річних в розмірі 112 934,41 грн та судовий збір - 3519,97 грн.

За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з положеннями  статті 611 ЦК  України  у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), від 8 квітня 2020 року у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), від 6 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19) та від 12 серпня 2020 року у справі № 757/28275/17-ц (провадження № 61-42409св18).

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 серпня 2022 року у справі № 306/1196/20 (провадження № 61-3627св22), від 04 жовтня 2022 року у справі № 569/17844/13 (провадження № 61-3241св22), від 21 грудня 2022 року у справі № 602/1082/19 (провадження № 61-7521св22).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на положення статті 625 ЦК України, а також те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 2011/9550/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL 700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року в розмірі 1 253 681,86 грн та вирішено питання щодо судових витрат. 

Також, заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 травня 2020 року у справі № 638/1129/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 3% річних в розмірі 112 934,41 грн та судовий збір в розмірі 3519,97 грн. 

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що у справі № 2011/9550/2012 встановлено, що сума заборгованості за тілом кредиту становить 525 982,53 грн, відсотки за користування кредитом – 100 858,40 грн, пеня – 626 840,93 грн, а у справі № 638/1129/20 встановлено, що 3 % річних стягнуто за 1096 днів прострочення, тобто за період з дня ухвалення рішення Апеляційним судом Харківської області у справі № 2011/9550/2012 до моменту подачі позову у справі № 638/1129/20.

Також, в подальшому за договором факторингу № 29/01/2021 від 29 січня 2021 року та договором відступлення прав вимоги від 29 січня 2021 року, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» перейшло право вимоги як за кредитним договором № ML 700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року, так і за договором іпотеки № PML-700/1143/2008 від 16 квітня 2008 року.

Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартість вказаної квартири становить 405 320,00 грн.

18 червня 2021 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат. Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, а також в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №  916/4932/15.

Таким чином, нарахування трьох процентів річних здійснюється на суму простроченого основного зобов`язання, тобто в даному випадку в період з 29 жовтня 2018 року по 18 червня 2021 року на суму 616 396,75 грн (525 982,53 грн - тіло кредиту + 90 414,22 грн - відсотки), а в період з 19 червня 2021 року по 28 жовтня 2021 року нарахування на суму 211 076,75 грн (за вирахуванням 405 320,00 грн від простроченого зобов`язання ринкової вартості квартири).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує грошове зобов`язання за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 2011/9550/2012. Він вчасно не погашає заборгованість за кредитом, тому з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» слід стягнути  три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 51 060,91 грн, які нараховані за період з 29 жовтня 2018 року до 28 жовтня 2021 року, тобто за останні три роки, які передували подачі цього позову.

Що стосується солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки від 16 квітня 2008 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.26).

ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала згоду на підписання кредитного договору ML 700/1143/2008 та додатків до нього, отримання кредиту, а також на передачу в іпотеку Закритому акціонерному товариству «ОТП Банк» квартири АДРЕСА_3 (а.с.25).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір укладено в інтересах сім`ї та одержане майно використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. 

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, а також висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18).

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Оскільки кошти були використані для придбання нерухомого майна, а саме квартири  АДРЕСА_2 , тобто в інтересах сім`ї, у ОСОБА_2 (дружини) виникає обов`язок щодо повернення взятих її чоловіком у борг коштів. Доказів на підтвердження того, що кошти були використанні ОСОБА_1 на особисті потреби матеріали справи не містять.

Зважаючи на доведеність факту неналежного виконання судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення солідарно з боржника та його дружини, яка надала письмову згоду на підписання кредитного договору, отримання кредиту, а також на передачу в іпотеку банку квартири, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо відмови позивачу в задоволенні позову.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2270,00 грн та апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн, а всього 5675,00 грн підлягає стягненню з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» з кожного по 2837,50 грн.
Керуючись ст. ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»  - задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення 3% річних – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» солідарно 3% річних за період з 29 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2021 року в сумі 51 060,91 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» судовий збір в розмірі 5675,00 грн за подання позову та апеляційної скарги з кожного по 2837,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року.