Постанова
Іменем України                       
 
30 листопада 2022 року 
м. Київ
справа № 242/3831/19
провадження № 61-782св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,
 
учасники справи:
боржник - ОСОБА_1 ,
стягувач - ОСОБА_2 ,
заінтересована особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Резніков Олександр Григорович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича, в інтересах якого діє адвокат Бугай Дмитро Володимирович, на постанову Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Баркова В. М., Мальцевої Є. Є., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Баркова В. М., Мальцевої Є. Є., у справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича про відкриття виконавчого провадження 
від 07 травня 2020 року № 62021731 із примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19 та інші винесені постанови в межах цього виконавчого провадження, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на неправомірні дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О. Г. про відкриття виконавчого провадження 
від 07 травня 2020 року № 62021731 із примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19 та інші винесені постанови в межах цього виконавчого провадження.
Заява обґрунтована тим, що 07 травня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62021731 із примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19, яку ОСОБА_1 отримала 14 травня 2020 року за адресою свого проживання: 
АДРЕСА_1 .
Разом із копією постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження отримала ще дві постанови, а саме: постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року та постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року, якою виконавче провадження № 62021731 разом із виконавчим провадженням № 61554806 об`єднано у зведене виконавче провадження № 62022659. 
На думку  ОСОБА_1 , дії приватного виконавця щодо винесення вказаних постанов є неправомірними, оскільки ним було прийнято до виконання виконавчий документ, місце виконання якого не відноситься 
до його виконавчого округу. Зокрема, місце проживання ОСОБА_1 
та квартира, яка належить їй на праві власності, знаходиться за 
адресою: 
АДРЕСА_1 , у той час як повноваження приватного виконавця розповсюджуються лише на виконавчий округ 
м. Києва. 
Ураховуючи зазначене, просила суд визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо відкриття 07 травня 2020 року виконавчого провадження № 62021731 за заявою ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого документу № 242/3831/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області, та визнати неправомірними і зобов`язати скасувати винесені в межах виконавчого провадження постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року і постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 у частині вимог щодо визнання неправомірною та зобов`язання приватного виконавця скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди 
від 07 травня 2020 року закрито.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в діях приватного виконавця відсутні ознаки неправомірності під час відкриття ним виконавчого провадження та об`єднання виконавчих проваджень у зведене.
Вимоги щодо зобов`язання скасувати постанову про стягнення основної винагороди підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства у відповідному окружному адміністративному суді.
Постановою Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року скасовано, визнано неправомірними дії приватного виконавця щодо відкриття ним 07 травня 2020 року виконавчого провадження № 62021731 за заявою ОСОБА_2 із примусового виконання виконавчого листа, виданого 05 березня 2020 року № 242/3831/19 Селидівським міським судом Донецької області, визнано неправомірними та зобов`язано приватного виконавця скасувати винесені в межах виконавчого провадження № 62021731: постанову про стягнення із боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року; постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що приватний виконавець усупереч статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв до виконання виконавчий документ не за місцем проживання, перебування боржника або за місцезнаходженням його майна.
Додатковою постановою Донецького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року із приватного виконавця на користь ОСОБА_1 стягнено судовий збір у розмірі 420,40 грн, сплачений при поданні апеляційної скарги.
24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Донецького апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у цій справі.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про прийняття додаткового рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу залишено без розгляду.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що постанова Донецького апеляційного суду була прийнята 16 грудня 2020 року, а заява про ухвалення додаткового рішення подана 24 грудня 2020 року, тобто після спливу п`яти днів із моменту ухвалення рішення суду.
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У січні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Резніков О.Г., в інтересах якого діє адвокат Бугай Д. В.,звернувся до суду із касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду 
від 16 грудня 2020 року, у якій просить її скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, вимоги статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України та не враховував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 381/2126/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18, 
від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/22823/18-ц, від 16 жовтня 
2019 року у справі № 1940/1957/18, постановах Верховного Суду 
від 09 грудня 2020 року у справі № 460/3537/20, від 09 грудня 2020 року у справі № 460/3537/20.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа у приватного виконавця відсутній обов`язок та право, а отже, і механізм, спрямований на перевірку законності виконавчого документа та правильності визначення в ньому адреси місця проживання/перебування боржника.
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Донецького апеляційного суду 
від 25 лютого 2021 року, у якій просить її скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, суд помилково залишив без розгляду заяву ОСОБА_1 про розподіл витрат на правничу допомогу, застосувавши частину восьму статті 141 ЦПК України.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко О. І., просить касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року залишити без задоволення, 
а оскаржувану постанову - без змін. 
Зазначає, що посилання в касаційній скарзі на правовий висновок щодо застосування норм частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», викладений у постанові Верховного Суду 
від 09 грудня 2020 року у справі № 460/3537/20, є необґрунтованим, оскільки не є релевантним.
Доказів, що боржник проживає у м. Києві чи про наявність у боржника будь-якого майна у м. Києві в межах виконавчого округу приватного виконавця у матеріалах справи немає. 
Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного виконавця 
Резнікова О. Г., в інтересах якого діє адвокат Бугай Д. В., витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У березні 2021 року справа № 242/3831/19 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Донецького апеляційного суду 
від 25 лютого 2021 року. Відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021року.
Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнено солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн та судові витрати у розмірі 19 605,00 грн (по 9 802,50 грн з кожного боржника).
05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області видано виконавчий лист № 242/3831/19 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, на виконання якого надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн. У відомостях про адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_2 .
Згідно із постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 01 квітня 2020 року у виконавчому провадженні № 615454806 з виконання виконавчого листа № 242/3822/19 
від 05 березня 2020 року на підставі заяви боржника ОСОБА_1 проведено зміну її реєстраційних даних та зазначено фактичну адресу місця проживання: АДРЕСА_1 .
06 травня 2020 року стягувач ОСОБА_2 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 242/3831/19, виданого Селидівським міським судом Донецької області від 05 березня 2020 року, в якій місце проживання боржника зазначено: 
АДРЕСА_2 . 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62021731 за виконавчим листом № 242/3831/19, виданим 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області, про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн. У відомостях про адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_2 .
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року стягнено з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 567 158,37 грн.
07 травня 2020 року стягувач ОСОБА_2 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. із заявою про об`єднання виконавчих проваджень № 61554806 та № 62021731.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року об`єднано виконавчі провадження № 61554806, № 62021731 у зведене виконавче провадження № 62022659.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року зупинено виконавче провадження № 61554806 з примусового виконання виконавчого листа № 242/3822/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року зупинено виконавче провадження № 62021731 з примусового виконання виконавчого листа № 242/3831/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області.
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав № 204118890 
від 13 березня 2020 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Постановою Донецького апеляційного суду від 18 червня 2020 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 
2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн, а також стягнення судових витрат у розмірі 9 802,50 грн. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовлено та стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 14 407,50 грн.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга приватного виконавця Резнікова О. Г. - частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені статтею 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам оскаржувані ухвала та постанова апеляційного суду в повній мірі не відповідають з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Щодо касаційної скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О. Г. на постанову Донецького апеляційного суду 
від 16 грудня 2020 року
Звертаючись до суду зі скаргою на неправомірні дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О. Г. про відкриття виконавчого провадження від 07 травня 2020 року № 62021731 із примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19 та інші винесені постанови в межах цього виконавчого провадження, ОСОБА_1 посилалася на те, що дії приватного виконавця щодо винесення вказаних постанов є неправомірними, оскільки ним було прийнято до виконання виконавчий документ, місце виконання якого не відноситься до його виконавчого округу. Зокрема, місце проживання ОСОБА_1 та квартира, яка належить їй на праві власності, знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , у той час як повноваження приватного виконавця розповсюджуються лише на виконавчий округ 
м. Києва. 
Постановою Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року визнано неправомірними дії приватного виконавця щодо відкриття ним 
07 травня 2020 року виконавчого провадження № 62021731 за заявою ОСОБА_2 із примусового виконання виконавчого листа, виданого 
05 березня 2020 року № 242/3831/19 Селидівським міським судом Донецької області, визнано неправомірними та зобов`язано приватного виконавця скасувати винесені в межах виконавчого провадження 
№ 62021731: постанову про стягнення із боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року; постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що приватний виконавець усупереч статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв до виконання виконавчий документ не за місцем проживання, перебування боржника або за місцезнаходженням його майна.
Колегія суддів у повній мірі із зазначеним висновком апеляційного суду 
не погоджується, з огляду на таке.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, 
що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться 
на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, 
які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»). 
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Можливість оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано також процесуальним законом, зокрема, згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 як на підставу 
своїх порушених прав, посилалася на те, що вона не має майна у м. Києві, проживає на  
АДРЕСА_1 , у той час, як постанову про відкриття виконавчого провадження виніс приватний виконавець 
м. Києва, а сама постанова про відкриття виконавчого провадження не за місцем проживання боржника порушує її право користуватися процесуальними правами як учасника виконавчого провадження.
Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, 
у яких розташований його виконавчий округ.
Згідно зі статтями 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження»
(у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення, в якому зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, 
по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.
Частиною другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»
передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. При цьому місцем виконання рішення є місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника.
Крім цього, Законом України «Про виконавче провадження» на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження боржника, зазначеного у виконавчому документі, даним, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними
у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 826/15676/16 (адміністративне провадження № К/9901/33621/18), а також у постанові від 24 червня 2022 року у справі № 363/3328/14-ц (провадження 
№ 61-3346св22).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» одним із обов`язкових реквізитів виконавчого документа є адреса місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.
У разі встановлення, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, приватний виконавець повертає його відповідно до приписів пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
При надходженні до приватного виконавця виконавчого документа, він зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, й щодо зазначення у виконавчому документі адреси місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.
У справі, що переглядається, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області видано виконавчий лист № 242/3831/19 про солідарне стягнення з  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, на виконання якого надані розписки від 26 квітня 
2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн. У відомостях про адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_2 .
Крім того, вказана адреса ( АДРЕСА_2 ) зазначена самою ОСОБА_1 у борговій розписці як її адреса проживання.
Відповідно до даних Єдиного реєстру приватних виконавців України виконавчим округом приватного виконавця Резнікова О. Г. є м. Київ, тобто вказана у виконавчому листі адреса місця проживання боржника територіально відноситься до підпорядкованого приватному виконавцю Резнікову О. Г. 
Наявність зареєстрованого місця проживання боржника не є підтвердженням того, що особа на день відкриття виконавчого провадження проживає саме за зареєстрованою адресою, однак у випадку, якщо особа не повідомила іншого, саме цю адресу, з урахуванням приписів частини десятої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», необхідно враховувати під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, таке трактування частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» відповідатиме також принципу юридичної визначеності, який є елементом верховенства права.
Місце виконання виконавчого документа на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження визначається не приватним виконавцем, а відомостями, що містить виконавчий документ, складений та виданий уповноваженою на те особою, в якому, серед іншого, зазначається місце проживання боржника. Саме на підставі таких відомостей приватний виконавець вирішує питання про відкриття виконавчого провадження.
Підсумовуючи зазначене, колегія суддів виснує про те, що вимога про зазначення місцезнаходження (для юридичних осіб) або місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) проходить через цілу низку процесуальних документів - як тих, що надаються сторонами, 
так і тих, що ухвалюються судом. З огляду на обов`язок суду щодо належного повідомлення учасників справи про судові засідання 
та належне направлення процесуальних документів, можна стверджувати, що суд тримає під контролем відповідність інформації 
про місцезнаходження, місце проживання (перебування) учасників справи. 
З урахуванням вказаного, завдяки вимог процесуального закону та за умови належного виконання процесуальних обов`язків й незловживання учасниками судового процесу процесуальними правами презюмується правильність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувача, що зазначені у виконавчому документі, який видається судом. З урахуванням викладеного, відсутні підстави вимагати від виконавця здійснення додаткової перевірки інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувача під час відкриття виконавчого провадження.
Водночас, перед прийняттям виконавчого документа, пред`явленого до виконання, виконавець має упевнитися, що адреса місцезнаходження, місця проживання (перебування) боржника належить до території виконавчого округу приватного виконавця. 
Лише якщо виконавчий документ пред`явлено стягувачем не за місцем виконання (тобто місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника, зазначене у виконавчому документі, є таким, що не може бути місцем виконання для виконавця, якому пред`явлено виконавчий документ) виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу (пункт 10 частина четверта статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»).
Водночас, у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його відповідно із вказаними вимогами.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Обов`язок дослідження наявних у матеріалах справи доказів і додатково поданих покладено і на суд апеляційної інстанції під час перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, що передбачено частинами першою та другою статті 367 ЦПК України. 
Разом із тим, апеляційний суд належним чином не надав юридичної оцінки відомостям, що містяться у виконавчому листі щодо місця проживання боржника (станом на момент винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження), матеріали справи 
не містять відомостей щодо дослідження апеляційним судом таких доказів. Крім того, суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки 
тому факту, що після подачі скарги на неправомірні дії та 
постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О. Г. постановою Донецького апеляційного суду від 18 червня 2020 року рішення Селидівського міського суду Донецької області 
від 27 грудня 2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики. Тобто судове рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, скасовано. У зв`язку з чим, колегія суддів частково погоджується з доводами касаційної скарги та вважає за необхідне скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного і всебічного дослідження обставин, що мають значення для справи, з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене в цій постанові, повно та всебічно дослідити обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надати належну оцінку доказам: кожному доказу окремо, а також взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, у результаті чого ухвалити законне та справедливе рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Щодо касаційної скарги  ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. на її користь витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 32 109,40 грн та сплачений судовий збір у розмірі 420,00 грн. 
Заява мотивована тим, що при прийнятті постанови по суті спору, якою задоволено заяву  ОСОБА_1 , апеляційним судом не відображено питання про судові витрати, а саме: оплату правової допомоги адвоката, що відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягала стягненню із приватного виконавця на її користь пропорційно задоволених позовних вимог. Всього нею було витрачено на правову допомогу 32 109, 40 грн. Вказані витрати підтверджено документами (додані до заяви).
При цьому посилалася на те, що при подачі апеляційної скарги представником ОСОБА_1 із дотриманням вимог частини першої статті 134 ЦПК України було подано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат та зазначено, що відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України всі докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у справі.
До заяви про ухвалення додаткового рішення додано договір про надання правової допомоги від 27 березня 2020 року № 03-1/20, додаткову угоду від 18 травня 2020 року № 3831/1, додаткову угоду від 15 вересня 
2020 року № 3831/1/ап, акт прийому-передачі наданих правових послуг 
від 29 вересня 2020 року, акт прийому-передачі наданих правових послуг від 18 грудня 2020 року із детальним описом наданих послуг та здійснених витрат у процесі надання професійної допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордера № 2 від 01 жовтня 2020 року, від 21 грудня 2020 року № 8.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що постанова Донецького апеляційного суду була прийнята 16 грудня 2020 року, а заява про ухвалення додаткового рішення подана 24 грудня 2020 року, тобто після спливу п`яти днів із моменту ухвалення рішення суду, однак строк, зазначений у частині восьмій статті 141 ЦПК України, на думку апеляційного суду, є преклюзивним.
Колегія судів із зазначеним висновком апеляційного суду не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення у таких випадках: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення 
у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина п`ята статті 270 ЦПК України).
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що постанова Донецького апеляційного суду була прийнята 16 грудня 2021 року, а заява про ухвалення додаткового рішення подана 24 грудня 2021 року, тобто після спливу п`яти днів після ухвалення рішення суду.
З матеріалів справи вбачається, що із заявою про ухвалення додаткового рішення разом із доказами їх понесення ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду 21 грудня 2020 року, що підтверджується штрих-кодом відділення поштового зв`язку (т. 4 а. с. 1-22).
Відповідно до статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.
Разом із тим, при вирішенні питання про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , керуючись правом, наданим статтями 43, 141, 246 ЦПК України, зазначила суду про те, що протягом 5 днів із моменту прийняття постанови надасть суду належні і допустимі докази, зокрема детальний опис виконаних робіт та наданих послуг. Вказані дії були вчинені 21 грудня 2020 року із дотримання процесуальних строків (надано детальний опис наданих послуг, а також акт прийому-передачі наданих послуг), що не було враховано апеляційним судом, а отже, суд повно та всебічно не дослідив належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, не зазначив мотивів неприйняття (відхилення) доказів та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.
Апеляційний суд, не врахувавши вимог статей 141, 260, 270, 382 ЦПК України, безпідставно залишив без розгляду заяву.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Враховуючи допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неповного встановлення фактичних обстави справи, оскаржувані ухвала та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за статтею 411 ЦПК України для повного та всебічного дослідження обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц зроблено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи до суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича, в інтересах якого діє адвокат Бугай Дмитро Володимирович, задовольнити частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, постанову Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                              І. В. Литвиненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. В. Пророк