Постанова
Іменем України
 
19 січня 2023 року  
м. Київ
 
справа № 824/16/22
провадження № 61-10881ав22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
секретар судового засідання - Мартинюк О. С. 
 
учасники справи:
позивач (стягувач) - BRV Traide s.r.o (Словацька Республіка),
відповідач (боржник) - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі»,
 
за участю:
представника стягувача - Іваненка Михайла Анатолійовича, 
представника боржника - Мітічкіна Антона Сергійовича, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду (м. Київ, проспект Повітрофлотський, 28) апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року в справі за заявою адвоката Іваненка Михайла Анатолійовича в інтересах BRV Traide s.r.o., про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промислові палаті України від 20 грудня 2021 року № 124/2021 у справі за позовом BRV Traide s.r.o. (Республіка Словаччина) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» (Україна), про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви
У лютому 2022 року адвокат Іваненко М. А. в інтересах BRV Traide s.r.o. звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року № 124/2021 у справі за позовом BRV Traide s.r.o.(Республіка Словаччина) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» (Україна) (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом») про стягнення заборгованості.
Заяву мотивував тим, що 11 січня 2021 року BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) та ДП «НАЕК «Енергоатом» уклали Контракт поставки № 53-129-01-21-02212.
Відповідно до пункту 9.2-9.4 Контракту сторони передбачили арбітражне застереження. 
Таким чином, усі неврегульовані за Контрактом спори передаються заінтересованою Стороною на розгляд Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України згідно з Регламентом даного суду з дотриманням претензійного порядку врегулювання спору. Місцезнаходження арбітражного суду - м. Київ, Україна. Право, що підлягає застосуванню - матеріальне право України. Мова діловодства та арбітражного судочинства - українська.
Ці положення Контракту складають арбітражну угоду між сторонами в письмовій формі з дотриманням вимог статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та пункту 1 статті 2 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України. Оригінал Договору, що містить наведену арбітражну угоду, додається.
За невиконанням боржником своїх зобов`язань за договором, зокрема, нездійсненням оплати поставленого товару, постачальник BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) звернувся до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України з позовом про стягнення боргу.
Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України 20 грудня 2021 року ухвалив рішення у справі № 124/2021, яким стягнув з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь BRV Traide s.r.о. 102 154,00 Євро - заборгованості, 1 486,13 Євро - три проценти річних за час із 27 травня до 19 листопада 2021 року, 5 868,31 Євро відшкодування витрат з арбітражного збору, 4 000,00 Євро відшкодування витрат, пов`язаних з арбітражним розглядом справи, а  разом 113 508,44 Євро, а також три проценти річних, що нараховуються на несплачену суму заборгованості кожного дня, починаючи з 20 листопада 2021 року, до моменту сплати суми заборгованості у повному обсязі за наступною формулою: сума заборгованості х 3 %: на кількість днів у відповідному році (365/366) х на кількість днів прострочення».
Це судове рішення вступило в законну силу з дати його винесення.
Задля добровільного виконання судового рішення, стягувач 11 січня 2022 року направив боржнику вимогу про добровільне виконання рішення та просив перерахувати визначену суму грошових коштів на його рахунок протягом семи днів з дати отримання листа. 
Зокрема, стягувач попередив про те, що у разі невиконання рішення добровільно, він буде змушений удатися до процедури його визнання та примусового виконання, що може призвести до збільшення витрат боржника у зв`язку з продовженням нарахування 3 % річних на суму основного боргу та витрат на правову допомогу.
Оскільки боржник добровільно не виконав рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року, яке набрало законної сили, для захисту своїх майнових прав стягувач змушений був звернутись до суду із цією заявою.
Заявник просив:
1. Визнати і надати дозвіл на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021.
2. Видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь BRV Traide s.r.o. 102 154,00 Євро заборгованості, 1 486,13 Євро як 3 % річних, нараховані з 27 травня до 19 листопада 2021 року, 5 868,31 Євро витрат зі сплати арбітражного збору, 4000,00 Євро відшкодування витрат на арбітражний розгляд справи, а разом 113 508,44 Євро, а також 3 % річних, що нараховуються на несплачену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 19 листопада 2021 року, до моменту сплати суми заборгованості у повному обсязі за наступною формулою: сума заборгованості х 3 %: на кількість днів у відповідному році (365/366) х на кількість днів прострочення. 
3. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на боржника, а саме: судовий збір у розмірі 1 240,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 700,00 Євро. 
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Київський апеляційний суд ухвалою від 30 вересня 2022 року заяву BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) задовольнив. 
Визнав і надав дозвіл на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 за позовом BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) до ДП «НАЕК «Енергоатом» про стягнення боргу, суми 3 % річних від простроченої суми боргу, відшкодування витрат зі сплати арбітражного збору та витрат на оплату правничої допомоги.
Видав виконавчий лист на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь BRV Traide s.r.o. 102 154,00 Євро боргу, 1 486,13 Євро як 3 % річних, нараховані з 27 травня до 19 листопада 2021 року, 5 868,31 Євро відшкодування витрат зі сплати арбітражного збору, 4000,00 Євро відшкодування витрат на арбітражний розгляд справи, а разом 113 508,44 Євро, а також 3 % річних, що нараховуються на несплачену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 19 листопада 2021 року, до моменту сплати суми заборгованості у повному обсязі за наступною формулою: сума заборгованості х 3 % на кількість днів у відповідному році (365/366) х на кількість днів прострочення. 
Стягнув з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь BRV Traide s.r.o. судові витрати з розгляду справи у розмірі 1 240,50 грн, сплаченого судового збору та 9 837,00 Євро витрат пов`язаних із оплатою правничої допомоги.
Ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що боржник не надав будь-яких належних обґрунтувань та доказів для відмови у задоволенні заяви BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка).
Зазначив, що заявник - BRV Traide s.r.o. звернулося до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 у межах встановленого законом строку, до заяви долучив документи згідно з визначеним статтею 476 ЦПК України переліком, на час звернення до суду із указаною заявою рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України набрало законної сили, є остаточним для сторін та підлягає виконанню, відповідач належним чином повідомлений про арбітражний розгляд, угода, яка містить арбітражне застереження, недійсною не визнавалася, а рішення винесене арбітражним судом щодо спору, передбаченого арбітражною угодою.
Виходив з того, що відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу або визнання та виконання цього арбітражного рішення не суперечить публічному порядку України.
Послався на те, що рішення міжнародного комерційного арбітражу у справі не містить двозначності стосовно того, в якому розмірі боржники мають сплатити відсотки на користь стягувача, а проведення виконавцем розрахунку відсотків не є втручанням у відносини, врегульовані в арбітражному застереженні, та не може вважатися виходом за межі повноважень і порушенням публічного порядку.
У своєму рішенні міжнародний комерційний арбітраж суму стягнення зазначив в іноземній валюті, стягувач не звернувся з заявою про визначення суми стягнення у національній валюті України за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали, тому суд першої інстанції визначив в ухвалі суму стягнення у валюті, зазначеній в рішенні міжнародного комерційного арбітражу.
Встановивши, що підстав для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 немає, Київський апеляційний суд задовольнив заяву BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка). 
Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, Київський апеляційний суд виходив з того, що представник ДП «НАЕК «Енергоатом» заперечив витрати  заявника на правничу допомогу, проте не зазначив у чому полягає їх не співмірність.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги, позиції інших учасників справи
У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшла апеляційна скарга ДП «НАЕК «Енергоатом» на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, підприємство просило скасувати: оскаржене судове рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви BRV Traide s.r.o. про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021; а також відмовити у стягненні з ДП «НАЕК «Енергоатом» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 837,00 Євро або зменшити їх розмір до розумного та справедливого розміру, судові витрати понесені ДП «НАЕК «Енергоатом» у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на BRV Traide s.r.o.
Апеляційну скаргу мотивувало тим, що Київський апеляційний суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм процесуального права, а саме статті 478 ЦПК України, частини другої статті 22 ГПК України та неправильного застосування норм матеріального права, а саме статтей 35, 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», статей 3, 5 Нью-Йоркської конвенції, пункту 102 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».
Вважає, що в арбітражній угоді сторони не обумовили застережень про можливість передання на розгляд Міжнародного комерційного арбітражного суду спорів щодо виконання договорів про публічні закупівлі, отже передача на розгляд цього суду справи № 124/2021 суперечить частині першій статті 22 ГПК України. 
Зазначило, що визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу порушує публічний порядок України з огляду на те, що з державного підприємства, яке має стратегічне значення для економіки і національної безпеки держави, будуть стягнуті значні грошові кошти, що негативно вплине як на забезпечення надійності та ефективності роботи атомних електростанцій, так і на енергетичну галузь в цілому. 
Звернуло увагу на те, що наразі боржником вживаються заходи щодо встановлення зв`язків між стягувачем та державою-агресором, що може мати наслідком заборону виконання рішення, зокрема в примусовому порядку, про що свідчить лист боржника від 16 травня 2022 року до Служби безпеки України про проведення відповідної перевірки. 
На час подання апеляційної скарги відповіді від Служби безпеки України заявник не отримав, перевірка триває. 
Вважає, що Київський апеляційний суд мусив зменшити витрати на правову допомогу, враховуючи, що справа № 824/16/22 стосується процесуальних питань визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021, а не розгляду спору по суті.
Зазначило, що витрати на правову допомогу з розгляду заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року не повинні перевищувати витрат на розгляд справи по суті.
Послалося на те, що під час розгляду справи № 124/2021 Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України стягнув з відповідача (боржника у цій справі) на користь позивача (стягувач у цій справі) лише 4 000,00 Євро витрат пов`язаних з арбітражним розглядом справи. 
Отже, витрати на правову допомогу з розгляду заяви про визнання та надання дозволу на виконання цього рішення є завищеними і не співмірними. 
Вважає, що Київський апеляційний суд не врахував, що у штаті стягувача є юристи, що дозволяє не витрачати кошти на оплату адвокатів. 
На думку заявника, суд першої інстанції не врахував, що фінансовий стан підприємства боржника є незадовільним.
У грудні 2022 року BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржене судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.
У грудні ж 2022 року ДП «НАЕК «Енергоатом» подало клопотання про зменшення або відмову у відшкодуванні витрат стягувача на правову допомогу у Верховному Суді.
Позиція осіб, які брали участь у розгляді справи.
Представник ДП «НАЕК «Енергоатом» - Мітічкін А. С. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, врахувати клопотання про зменшення або відмову у відшкодуванні витрат стягувача на правову допомогу. 
Представник BRV TRAIDE S.R.O. (Словацька Республіка) - Іваненко М. А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року - залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
11 січня 2021 року ДП «НАЕК «Енергоатом» (покупець) та BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка)(постачальник) уклали Контракт, за умовами якого постачальник зобов`язався в порядку і на умовах, визначених у контракті, поставити панелі виробництва Impuls Energo s.r.o. (Чехія) для відокремленого підрозділу «Хмельницька АЕС» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», а покупець - прийняти і оплатити товар. Сума Контракту становить 102 154 Євро (т. 1, а. с. 19-26). 
За пунктами 9.2-9.4 розділу ІХ Контракту всі неврегульовані за контрактом спори передаються заінтересованою стороною на розгляд до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у відповідності до Регламенту даного суду, з дотриманням претензійного порядку врегулювання спору. Місцезнаходження арбітражного суду - місто Київ, Україна. Право, що підлягає застосуванню, - матеріальне право України. Мова діловодства та арбітражного судочинства - українська. Рішення арбітражного суду є остаточним та обов`язковим для виконання сторонами Контракту.
Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України рішенням від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 стягнув з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка)102 154 Євро основного боргу, 1 486,13 Євро як три відсотки річних з 27 травня до 19 листопада 2021 року, 5 868,31 Євро витрат з арбітражного збору, 4 000 Євро витрат на арбітражний розгляд справи, всього - 113 508,44 Євро, а також три відсотки річних, що нараховуються на несплачену суму заборгованості кожного дня, починаючи з 20 листопада 2021 року до моменту сплати заборгованості у повному обсязі, за наступною формулою: сума заборгованості х 3 %: кількість днів у відповідному році (365/366) х на кількість днів прострочення. 
Відмовив у задоволенні вимоги про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 243,49 Євро за її необґрунтованістю з покладенням на позивача арбітражного збору в сумі 13,53 Євро (т. 1, а. с. 34-97).
Виходив з того, що BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) звернулося до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі №124/2021 у межах встановленого законом строку, заявник до заяви долучив документи згідно з переліком, передбаченим статтею 476 ЦПК України, на час звернення до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року вступило в законну силу, було остаточним для сторін та підлягало виконанню, відповідач належним чином повідомлений про арбітражний розгляд, угода, яка містить арбітражне застереження, недійсною не визнавалася, а рішення винесене арбітражним судом щодо спору, передбаченого арбітражною угодою.
Суд також не визнав, що відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
Разом із заявою про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021, адвокат Іваненко М. А. надав договір про надання правової допомоги від 29 квітня 2021 року № 29/04/21, укладений між АО «Конвента Ліґал» в особі генерального директора Іваненка М. А., та BRV Traide s.r.o. (т. 1, а. с.12-16).
Відповідно до розділу 4 цього договору, клієнт оплачує послуги, які надає Conventa Legal, виходячи з фіксованих сум, погоджених за взаємною угодою сторін. 
Вартість послуг, які надає Conventa Legal, узгоджується сторонами шляхом переговорів, обміну електронними повідомленнями, укладенням додатків до даного договору. 
Вартість розраховується в євро, при цьому клієнт здійснює оплату у порядку, визначеному за згодою сторін.
До договору № 29/04/21 про надання правової допомоги сторони уклали додаткову угоду від 05 січня 2022 року № 8 (т. 1, а. с. 17, 18).
Відповідно до розділу 3 цієї додаткової угоди, сторони домовились, що загальна вартість послуг, передбачених пунктом 2.1.1 даної додаткової угоди становить 10 000 євро, та їх оплата здійснюється наступним чином: 5 000 євро сплачується клієнтом шляхом передоплати до винесення ухвали Київського апеляційного суду за результатами розгляду справи, а решта 5 000 Євро сплачуватиметься клієнтом після винесення зазначеної ухвали Київського апеляційного суду.
У разі постановлення Київським апеляційним судом ухвали на користь клієнта, клієнт зобов`язується додатково до гонорару, передбаченого пунктом 3.1 цієї додаткової угоди, сплатити винагороду («гонорар успіху»), що становить 10 % від суми арбітражного рішення, яку присуджено до визнання та примусового виконання.
Згідно із додатковою угодою № 8-1 укладеної 18 липня 2022 року до договору № 29/04/21 про надання правової допомоги, АО «Конвента Ліґал» та BRV Traide s.r.o., домовились, що загальна вартість послуг, передбачених пунктом 2.1 цієї додаткової угоди становить 7 000,00 Євро, а їх оплата здійснюється наступним чином: 5 000,00 Євро сплачується клієнтом шляхом передоплати до винесення ухвали Київського апеляційного суду за результатами розгляду справи, а решта 2000,00 Євро сплачується клієнтом після винесення зазначеної ухвали Київського апеляційного суду.
У разі постановлення Київським апеляційним судом ухвали на користь клієнта, клієнт зобов`язується додатково до гонорару, передбаченого пунктом 3.1 цієї додаткової угоди, сплатити винагороду («гонорар успіху»), що становить 2,5 % від суми арбітражного рішення, яку присуджено до визнання та примусового виконання.
Також заявник на підтвердження виконання замовником послуг правничої допомоги надав invoice від 18 липня 2022 року № 116/07/22 про сплату BRV Traide s.r.o. послуг АО «Конвента Ліґал» на суму 5 000,00 Євро.
Позиція Верховного Суду, як суду апеляційної інстанції
Частина друга статті 24, частина друга статті 351 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачають, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
За частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу на наявних в ній і додатково поданих доказах та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників стягувача та боржника, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021
Задовольняючи заяву BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 за позовом BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) до ДП «НАЕК «Енергоатом» про стягнення боргу, суми 3 % річних від простроченої суми боргу, Київський апеляційний суд виходив з того, що заявник у визначений законом строк подав заяву, яка відповідала вимогам закону, спір у справі, щодо надання дозволу на виконання рішення в якій йдеться, з огляду на його предмет, може бути предметом вирішення міжнародного комерційного арбітражу, визнання та виконання цього арбітражного рішення не суперечить публічному порядку України, арбітражний суд прийняв рішення щодо передбаченого арбітражною угодою спору, рішення набрало законної сили, відповідач належним чином повідомлений про арбітражний розгляд, угода, яка містить арбітражне застереження, недійсною не визнавалася, а рішення винесене арбітражним судом щодо спору, передбаченого арбітражною угодою, крім того боржник не надав будь-яких належних обґрунтувань та доказів для відмови у задоволенні заяви BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка).
Верховний Суд погодився із висновком Київського апеляційного суду враховуючи наступне. 
Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.
Правовідносини щодо визнання та виконання рішень міжнародних комерційних арбітражів в Україні врегульовані статтею 5 Нью-Йоркської конвенції 1958 року, яка набула чинності для України 10 січня 1961 року, статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та положеннями Глави 3 «Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу» Розділу IX ЦПК України.
Частина перша статті 475 ЦПК України визначає, що питання визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу розглядається судом за заявою стягувача відповідно до цієї глави, якщо боржник має місце проживання (перебування) або місцезнаходження на території України.
Згідно із частиною третьою статті 475 ЦПК України, заява про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу подається до апеляційного суду, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, протягом трьох років з дня прийняття рішення міжнародним комерційним арбітражем.
Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.
Тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти заяви стягувача.
Відповідно до статті 5 Нью-Йоркської Конвенції у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямовано, лише у разі, якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем порушеного клопотання про визнання і приведення рішення у виконання докази того, що:
a) сторони в арбітражній угоді, за принципами застосовуваного до них закону, в будь-якій мірі були недієздатними або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності вказівки про таке підпорядкування, згідно із законом країни, де рішення було винесено, або
b) сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення, або
c) вказане рішення винесено у спорі, не передбаченому або не підпадаючому під дію положень арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, або містить висновки з питань, що виходять за межі арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що у разі, якщо висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і виконана, або
d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж, або
e) рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено його виконання компетентною владою країни, де воно було винесено, або країни, закон якої застосовувався.
У визнанні та приведенні у виконання арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій порушується клопотання про визнання і приведення у виконання рішення, дійде висновку, що:
a) об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або
b) визнання і приведення у виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.
Статтею 478 ЦПК України та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо:
1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що:
а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або
б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або
в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або
г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або
ґ) рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або
2) якщо суд визнає, що:
а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або
б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
Згідно з частиною першою статті 479 ЦПК України за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.
Верховний Суд вважає, що Київський апеляційний суд, діючи як суд першої інстанції, встановив, що BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) подало у визначений законом строк заяву, яка відповідала вимогам закону, спір у справі, щодо надання дозволу на виконання рішення в якій йдеться, з огляду на його предмет, може бути предметом вирішення міжнародного комерційного арбітражу, визнання та виконання цього арбітражного рішення не суперечить публічному порядку України; арбітражний суд прийняв рішення щодо передбаченого арбітражною угодою спору, рішення набрало законної сили, відповідач належним чином повідомлений про арбітражний розгляд, угода, яка містить арбітражне застереження, недійсною не визнавалася, а рішення винесене арбітражним судом щодо спору, передбаченого арбітражною угодою, крім того боржник не надав будь-яких належних обґрунтувань та доказів для відмови у задоволенні заяви BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка), отже дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви. 
Доводи апеляційної скарги про те, що Київський апеляційний суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
Верховний Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що арбітражна угода не обумовлює застережень про можливість передання на розгляд Міжнародного комерційного арбітражного суду спорів щодо виконання договорів про публічні закупівлі, а передача на розгляд цього суду справи № 124/2021 суперечить частині першій статті 22 ГПК України, з огляду на наступне. 
Статтею 2 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж 1961 року, ратифікованої указом Президії Верховної Ради Української РСР від 25 січня 1963 року, передбачено, що юридичні особи, які за застосованим до них національним законом розглядаються як юридичні особи публічного права, мають право укладати арбітражні угоди.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 ГПК України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на фінансові інструменти, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті.
Закон України Про міжнародний комерційний арбітраж» не містить прямої заборони щодо передачі на розгляд міжнародного комерційного арбітражу спорів, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб.
За змістом абзацу другого частини другої статті 22 ГПК України цивільно-правові аспекти спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.
Глава 3 розділу ІХ ЦПК України регулює питання щодо визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, а главою 4 вказаного розділу врегульовано порядок здійснення провадження у справах про надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів.
Отже спір, що виник при виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб, не може бути предметом розгляду третейського суду на території України, але може бути віднесений сторонами до компетенції міжнародного арбітражного суду.
У постанові від 03 березня 2020 року (справа № 920/241/19) Верховний Суд дійшов висновку про те, що арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди. Нью-Йоркська конвенція закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина перша статті II Конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав. Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ. Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу. Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди. За змістом Конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).
Пункт 9.2 розділу ІХ Контракту містить застереження, за яким усі неврегульовані за контрактом спори передаються заінтересованою стороною на розгляд до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у відповідності до Регламенту даного суду, з дотриманням претензійного порядку врегулювання спору.
Частина друга статті 22 ГПК України не містить заборони на укладання такого застереження.
Верховний Суд вважає, що доводи апеляційної скарги про співвідношення спору, аспекту цивільно-правового спору та змісту застереження 9.2 розділу ІХ Контракту, зводяться до неприйнятного тлумачення заявником умов договору та норм права.
Відхиляючи ці доводи, Верховний Суд виходить з такого.
При розмежуванні цивільно-правових (приватно-правових) та публічно-правових аспектів спорів визначальним є характер правовідносин між сторонами, якими в першому випадку є рівноправність сторін договору та їх статусу у таких відносинах, а в іншому - наявність в однієї із сторін договору публічних управлінських функцій.
Згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Ці особливості випливають з мети Закону, якою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
За змістом Закону України «Про публічні закупівлі» публічно-правовими є відносини з державного регулювання, контролю у сфері закупівель та громадського контролю, визначення загальних умов здійснення закупівель, їх видів, порядку проведення закупівель та процедур торгів, переговорних процедур, звітності про результати проведення закупівлі тощо.
На відміну від спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої статті 22 ГПК України, які мають публічно-правові аспекти і які підлягають розгляду лише у порядку господарського судочинства, цивільно-правові аспекти таких спорів можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.
Застосований законодавцем термін «цивільно-правові аспекти спорів» за своїм смисловим значенням та переслідуваною законодавцем метою по суті є різновидом саме цивільно-правового спору, який у розглядуваному випадку виник на стадії виконання стороною договірного обов`язку зі сплати коштів за надані послуги.
Питання правових наслідків порушення зобов`язання, відповідальності за порушення зобов`язання врегульовані главою 51 розділу 1 книги п`ятої Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
За своєю правовою природою спір, який переданий сторонами в цій справі на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, є саме цивільно-правовим спором, оскільки стосується виконання укладеного цивільно-правового договору, а не виконання договору про закупівлі в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі».
Доводи апеляційної скарги про те, що виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 порушить публічний порядок України, так як з державного підприємства, яке має стратегічне значення для економіки і національної безпеки держави, будуть стягнуті значні грошові кошти, що негативно вплине як на забезпечення надійності та ефективності роботи атомних електростанцій, так і на енергетичну галузь в цілому, є неприйнятними з огляду на таке. 
Публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. 
Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи, у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, забезпечення територіальної цілісності тощо. 
Застереження про порушення публічного порядку як підстава для скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу є механізмом, який закріплює пріоритет державних інтересів над приватними, охороняє суспільні відносини від негативних впливів на них. 
Отже правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. 
Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч фундаментальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний порядок. 
Водночас необґрунтована відмова у наданні дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду є свого роду блокуванням такого рішення і може, у випадку свавільного застосування, носити характер штучного нормативного бар`єру, який з точки зору міжнародного права є недопустимим. 
Таке блокування не тільки не відповідатиме цілям міжнародного арбітражу, але й буде порушувати законні права, які це арбітражне рішення може фактично надавати стягувачу.
Частина перша статті 47 «Про міжнародне приватне право» визначає, що право, яке застосовується до договору (згідно з положеннями цього розділу), охоплює дійсність договору, тлумачення договору, права та обов`язки сторін, виконання договору, наслідки невиконання або неналежного виконання договору, припинення договору, наслідки недійсності договору, відступлення права вимоги та переведення боргу згідно з договором.
Відповідно до частини другої статті 81 «Про міжнародне приватне право», частини другої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.
Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За таких обставин Міжнародний комерційний арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України рішенням від 20 грудня 2021 року стягнув з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь BRV TRAIDE S.R.O. (Словацька Республіка) грошові кошти за невиконання умов Контракту, підписаного та погодженого сторонами, який є чинним та не визнавався недійсним у судовому порядку, а отже, є обов`язковим для сторін.
Рішення міжнародного комерційного арбітражу не створює для боржника обов`язку сплатити за щось протизаконне чи аморальне, не свідчить про порушення бюджетного законодавства.
Обставини, встановлені рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року, не стосуються суспільних, економічних та соціальних основ Держави України.
Це рішення ухвалено у спорі, передбаченому арбітражною угодою, та виключно щодо боржника, як окремої юридичної особи, та самостійного учасника господарського обороту, тому виконання зазначеного рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року у справі № 124/2021 за позовом BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) до ДП «НАЕК «Енергоатом» про стягнення заборгованості не суперечить публічному порядку України, оскільки це рішення стосується порядку виконання зобов`язань, які виникли між учасниками цієї справи на підставі укладеного ними контракту у сфері господарських правовідносин.
Доводи апеляційної скарги про те, що між стягувачем та державою-агресором існують зв`язки, що може мати наслідок у забороні виконання рішення є припущеннями.
Боржник не надав будь-яких доказів на підтвердження зв`язків між стягувачем та державою-агресором існують зв`язки, та сам зазначив що на час розгляду справи їх не має.
Отже, ці доводи є не прийнятними. 
Щодо витрат на правову допомогу у суді першої інстанції
Задовольняючи заяву BRV Traide s.r.o. про відшкодування витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 9 837,00 Євро, Київський апеляційний суд, виходив з того, що представник ДП «НАЕК» заперечуючи проти суми понесених заявником на оплату послуг правничої допомоги, не зазначив у чому полягає не співмірність витрат на правничу допомогу.
Верховний Суд не погодився із висновком Київського апеляційного суду враховуючи наступне. 
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. 
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. 
Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. 
Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. 
Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. 
Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).
У постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 Верховний Суд зазначив, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.
Відповідно до частин третьої, восьмої, дев`ятої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Зазначене узгоджується з положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Отже саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат судмає враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд має право у своєму судовому рішенні вказувати про стягнення грошової суми в іноземній валюті, у якій і підлягає тоді його виконання (див., наприклад, постанови Великої Плати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц). 
Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі № 22-з/824/392/2022 (провадження № 61-5124ав22).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених BRV Traide s.r.o.(Словацька Республіка) у зв`язку з розглядом цієї справи у Київському апеляційному суді представник заявника надав: договір про надання правової допомоги від 29 квітня 2021 року № 29/04/21, укладений між АО «Конвента Ліґал» в особі генерального директора Іваненка М. А., та BRV Traide s.r.o. (т. 1, а. с.12-16), додаткову угоду до договору № 29/04/21 про надання правової допомоги від 05 січня 2022 року № 8 (т. 1, а. с. 17, 18), додаткову угоду № 8-1 до договору №  29/04/21 про надання правової допомоги від 18 липня 2022 року (т. 1, а. с. 214), рахунок (invoice) від 18 липня 2022 року № 116/07/22 про сплату BRV Traide s.r.o. послуг АО «Конвента Ліґал» на суму 5 000,00 Євро (т. 1, а. с. 215), акт прийому-передачі/звіт про надані послуги у рамках судової справи № 824/16/22 від 29 червня 2022 року (т. 1, а. с. 216-218).
За умовами Додаткової угоди № 18-1 до Договору про надання правової допомоги № 29/04/21 BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) сторони вартість послуг визначили незалежно від результату розгляду справи у розмірі 7 000,00 Євро та додатково «Гонорар успіху» відповідно до пункту 3.2 цієї угоди.
Гонорар успіху складає 2,5 % від суми арбітражного рішення, а саме 2 837,71 Євро. 
Верховний Суд, з огляду на наявність клопотання ДП «НАЕК «Енергоатом» про зменшення розміру стягнення правничої допомоги, беручи до уваги характер правовідносин в цій справі,проаналізувавши обсяг наданих Адвокатським об`єднанням заявнику послуг, дійшов висновку, що стягненню на користь BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) підлягають витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 800,00 Євро (станом на 19 січня 2023 року, тобто на дату ухвалення судового рішення у цій справі, за офіційним курсом Національного банку України складає еквівалент 31 664,00 грн), що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. 
Таким чином, апеляційна скарга ДП «НАЕК «Енергоатом» підлягає задоволенню частково, судове рішення Київського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року підлягає зміні в частині зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції до 800,00 Євро (станом на 19 січня 2023 року, тобто на дату ухвалення судового рішення у цій справі, за офіційним курсом Національного банку України складає еквівалент 31 664,00 грн).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
За правилами частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті розгляду справи, проте, помилково визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених BRV Traide s.r.o.(Словацька Республіка) у зв`язку з розглядом цієї справи у суді першої інстанції, оскаржена ухвала апеляційного суду підлягає зміні в частині зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції до 800,00 Євро (станом на 19 січня 2023 року, тобто на дату ухвалення судового рішення у цій справі, за офіційним курсом Національного банку України складає еквівалент 31 664,00 грн).
Щодо судових витрат
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд змінює судове рішення, але у частині зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Щодо витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Іваненко М. А. в інтересах BRV Traide s.r.o. просив судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи у Верховному суді покласти на боржника. 
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених BRV Traide s.r.o.(Словацька Республіка) у зв`язку з розглядом цієї справи у Верховному Суді представник заявника надав: ордер від 06 червня 2022 року серії АІ № 1243192, рахунок (invoice) від 03 жовтня 2022 року № 2/10/22 про сплату BRV Traide s.r.o. послуг АО «Конвента Ліґал» на суму 4 837,00 Євро, міжнародне платіжне SWIFT повідомлення від 25 жовтня 2022 року про оплату інвойсу № 2/10/22. 
ДП «НАЕК «Енергоатом» подало до Верховного Суду 22 грудня 2022 року клопотання про відмову/зменшення стягнення витрат на професійну правничу допомогу у Верховному Суді. 
Клопотання мотивувало тим, що заявлені стягувачем витрати на правову допомогу у Верховному Суді є завищеними та не відповідають критерію розумності розміру таких витрат, враховуючи обставини цієї справи, фінансовий стан сторін. 
Вважає, що оскільки справа, яка переглядається в апеляційному порядку є нескладною, тому не потребує значних зусиль, у зв`язку з чим розмір судових витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20 грудня 2021 року не повинен перевищувати витрат, які понесені щодо розгляду справи по суті.
Верховний Суд, з огляду на наявність клопотання ДП «НАЕК «Енергоатом» про зменшення розміру стягнення правничої допомоги, беручи до уваги характер правовідносин в цій справі,проаналізувавши обсяг наданих Адвокатським об`єднанням заявнику послуг, дійшов висновку, що стягненню на користь BRV Traide s.r.o. (Словацька Республіка) підлягають витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 500,00 Євро (станом на 19 січня 2023 року, тобто на дату ухвалення судового рішення у цій справі, за офіційним курсом Національного банку України складає еквівалент 19 790,00 грн), що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. 
Керуючись статтями 24, 141, 351, 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 487, 480 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» (Україна) задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року змінити в частині зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції до 800,00 Євро (станом на 19 січня 2023 року, тобто на дату ухвалення судового рішення у цій справі, за офіційним курсом Національного банку України складає еквівалент 31 664,00 грн).
У решті ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року залишити без змін. 
Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» (Україна) на користь BRV Traide s.r.o (Словацька Республіка) 500,00 Євро (станом на 19 січня 2023 року, тобто на дату ухвалення судового рішення у цій справі, за офіційним курсом Національного банку України складає еквівалент 19 790,00 грн), витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:  	С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська	

 

 

 

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2023 року.